У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 30 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника позивачаЗавгородньої І.М., Коротуна В.М., Поліщук Ю.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_10, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 21 грудня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»; банк) та ОСОБА_10 укладено кредитний договір № 2007/13-2.06/786, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на суму 190 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_8 укладено іпотечні договори, відповідно до яких іпотекодавець передав в іпотеку банку нежилі приміщення АДРЕСА_2. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечні договори, відповідно до яких остання передала в іпотеку банку нежилі приміщення АДРЕСА_2. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 24 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 375 794,77 долари США (3 831 791 гривня 33 копійки), в рахунок погашення якої просив суд звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нежилі приміщення АДРЕСА_2 з виселенням без надання іншого жилого приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають чи проводять господарську діяльність у нежилих приміщеннях, а також стягнути судовий збір. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_10 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 2007/13-2.06/786 від 21.12.2007 року в розмірі 375794,77 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення № 204, загальною площею 47 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом; нежиле приміщення № 304, загальною площею 47,3 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведено суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом; виселено без надання іншого жилого приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають чи проводять господарську діяльність у нежилому приміщенні АДРЕСА_2. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_10 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 2007/13-2.06/786 від 21.12.2007 року, в розмірі 375794,77 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення № 209, загальною площею 47 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом; нежиле приміщення № 309, загальною площею 47,3 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ПАТ Укрсоцбанк» суму сплаченого судового збору по 1218 грн. з кожного. В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом набуття права власності за іпротекодержателем. Вирішуючи спір в частині вимог про виселення без надання іншого жилого приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають чи проводять господарську діяльність у нежилих приміщеннях, які є предметом іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги суперечать вимогам ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду за умови, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Встановивши недотримання вимог закону щодо отримання відповідачами письмової вимоги про виселення та врахувавши, що позивач просив звернути стягнення на об'єкти, які є нежитловими, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що іпотечні договори не містять застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього та врахував, що іпотечне майно, яке належало ОСОБА_8 на даний час є житловим приміщенням, а тому вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як на забезпечення кредитів в іноземній валюті». Поряд з цим, вважав, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором сплив 03 червня 2009 року (здійснення останнього платежу), банк з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся у жовтні 2014 року, відповідачі не були належним чином повідомленими про місце і час судового засідання, у якому було ухвалено заочне рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а про стягнення заборгованості шляхом визнання права власності на іпотечне майно - за безпідставністю. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_10 укладено кредитний договір № 2007/13-2.06/786, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на суму 190 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_8 укладено іпотечні договори, відповідно до яких іпотекодавець передав в іпотеку банку нежилі приміщення АДРЕСА_2. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечні договори, відповідно до яких остання передала в іпотеку банку нежилі приміщення АДРЕСА_1. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч. ч. 1,3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував та залишив поза увагою, що умовами іпотечних договорів передбачено право іпотекодержателя за своїм вибором звертути стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів (п. 4.5): на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотеко держателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що іпотечні договори не містять застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього є помилковим. Вважаючи, що іпотечне майно, яке належало ОСОБА_8 на даний час є житловим приміщенням, апеляційний суд послався на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2014 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року встановлено, що приміщення АДРЕСА_2 об'єднано в одне приміщення під № 210 та визнано право власності на нього за ОСОБА_9 Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Крім того, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та повернення майна у власність та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2; виселено ОСОБА_11 з квартири та повернуто її у власність ОСОБА_8 Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2015 року вказане заочне рішення скасовано. За результатами розгляду справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси 19 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та повернення майна у власність - відмовлено. Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, здійснено поворот виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2014 року. Скасовано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_12 від 26 грудня 2014 року. Повернуто це майно у власність ОСОБА_11, відновлено реєстрацію її права власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 квітня 2013 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_11, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. З урахуванням викладеного, посилання апеляційного суду на те, що іпотечне майно належало ОСОБА_8 є помилковим, при цьому судом не з'ясовано хто є власником спірного приміщення та не враховано, що за змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Крім того, застосовуючи до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд залишив поза увагою, що положеннями Закону не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання, а тому установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника. Поряд з цим, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, питання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності порушувалось відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та в доводах апеляційної скарги. Застосовуючи до спірних правовідносин вказану правову норму, апеляційний суд залишив поза увагою, що відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-780цс15). Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а про стягнення заборгованості шляхом визнання права власності на іпотечне майно - за безпідставністю, апеляційний суд не врахував роз'яснення, викладені у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позовом не доведено, що є самостійною підставою для цього. Апеляційний суд не врахував, що підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно. За таких обставин рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.М. Ситнік Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк