Справа № 405/8299/15-ц
Номер провадження 2/404/1092/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

за участі секретаря Чайка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, зазначивши третьою особою приватного нотаріуса ОСОБА_4 , та просить : - визнати договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним; - визнати договір дарування земельної ділянки під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, кадастровий номер :05:049:0075, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 Недійсним; -визнати договір дарування земельної ділянки під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, кадастровий номер :05:049:0076, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним; - стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на її користь витрати повязані з розглядом справи ( т.1 а.с.3-8 ).

Свої вимоги мотивує тим, що з 21.05.1988 року по 25.09.2009 року перебувала із відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання придбали : у 2002 році квартиру №189 за адресою: м. Кіровоград, вул. Гагаріна, 9; 06.09. 2005 року 1/2 частину будинку , 24 за адресою: м. Кіровоград, вул. Богдана Хмельницького та земельну ділянку; 27.12.2005 року ще 1 / 2 частину будинку , 24 за адресою: м. Кіровоград, вул. Богдана Хмельницького та земельну ділянку; у 2006 році побудували гараж за адресою: м. Кіровоград, вул, Гагаріна. 3-А та у 2007 році купили автомобіль Тоуоtа Саmгу 2.4, 2007 р.в.

Після розірвання шлюбу, вони досягли згоди про розподіл зазначеного майна, відповідно до якої, відповідачу у власність переходить автомобіль Тоуоtа Саmгу 2.4, 2007 р.в., будинок по під номером 24, по вулиці Богдана Хмельницького у м. Кіровограді та земельна ділянка, на якій він розташований, а їй, позивачці - гараж по вул. Гагаріна, 3-А та квартира АДРЕСА_1.

Влітку 2012 року ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням надати письмову згоду на відчуження належного їм на праві спільної сумісної власності будинку та земельних ділянок на користь його нової дружини ОСОБА_3, знову ж таки , запевнивши її , що не буде претендувати на квартиру АДРЕСА_2 та гараж по вул. Гагаріна 3-А, у м. Кіровограді.

23.10.2012 року її колишній чоловік, ОСОБА_2 за договором дарування подарував ОСОБА_3 належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером 24, що розташований по вулиці Богдана Хмельницького у м. Кіровограді та земельні ділянки за тією ж адресою, кадастрові номери: :05:049:0075, :05:049:0076. Договора дарування були посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_4 Дізнавшись про переоформлення будинку , вона неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з вимогою оформити повністю на неї належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру та гараж, на що останній говорив, що в нього то немає часу, то грошей, то все оформить у наступному тижні, місяці. При цьому, 20.01.2015 року ОСОБА_2 у порушення їх домовленостей щодо розподілу спільного майна звернувся з позовом до суду щодо розподілу квартири АДРЕСА_1, яка за їх усною домовленістю, в обмін на надання нею йому права розпоряджатись будинком та земельними ділянками № 24 по вул. Б. Хмельницького у м. Кіровограді, була залишена повністю їй у власність. Вважає, що відповідач обманув її , вона не отримала компенсацію, а ні з відчуження будинку та земельних ділянок, а ні з відчуження автомобіля. Згода, яка надана нею на укладання договорів дарування, була надана нею помилково, під впливом обману з боку її колишнього чоловіка.

В судовому засіданні позивач , її представник заявлені вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Крім того, сторона позивача вважає, що нею не пропущено строки позовної давності , так як дізналася про своє порушене право з 20.01.2015 року, тобто з часу подачі позовної заяви ОСОБА_2 до Ленінського районного суду м. Кіровограда про поділ майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 в судоовому засіданні позов не визнав , вказав що він безпідставний та необґрунтований. Разом з цим, просив суд також відмовити у позові , так як позивачка пропустила строк звернення до суду , передбачений ст.ст. 258, 728 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_6С.в судовому засіданні позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити повністю та застосувати вимоги ст.ст. 258, 728 ЦК України.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів : приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилась, повідомлялась належно.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона працювала з позивачкою в одній установі з 2005 року. Щодо обставин справи вказала, що у 2012 році будучи в сусідньому кабінеті почула приватну розмову позивачки та її колишнього чоловіка , керівника їх установи , де вони всі працювали. Розмова йшла про поділ їх майна .

Свідок ОСОБА_8 також пояснила, що працювала разом зі сторонами в одній установі, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Причини розлучення сторін їй не відомо. Коли вона працювала у архіві , то відповідач прийшов до позивачки і вони обговорювали питання поділу їх майна , і вона почула, що « відповідач буде жити у будинку, а позивачка у квартирі».

Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідачів, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог, виходячи з наступного .

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що з 21 травня 1988 року сторони в справі, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі , який розірвали 25.09.2009 року, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за №216 від 25 вересня 2009 року ( а.с. 20).

В період шлюбу сторони придбали : у 2002 році квартиру №189 за адресою: м. Кіровоград, вул. Гагаріна, 9; 06.09. 2005 року 1/2 частину будинку , 24 за адресою: м. Кіровоград, вул. Богдана Хмельницького та земельну ділянку; 27.12.2005 року ще 1 / 2 частину будинку , 24 за адресою: м. Кіровоград, вул. Богдана Хмельницького та земельну ділянку; у 2006 році побудували гараж за адресою: м. Кіровоград, вул, Гагаріна. 3-А та у 2007 році купили автомобіль Тоуоtа Саmгу 2.4, 2007 р.в.

08.10.2009 року ОСОБА_2 зареєстрував другий шлюб із ОСОБА_6, про що в Книзі реєстрації шлюбів вчинено відповідний запис за №523, та присвоєно дружині прізвище ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 151).

13.08.2009 року відповідач ОСОБА_2 знявся з реєстрації по адресу м. Кіровоград, вул.Гагаріна. 9, кв.189 та зареєструвався за адресою м. Кіровоград, вул. Б.Хмельницького, 24 ( т.1 а.с. 124).

23 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 ( дарувальник ) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування земельної ділянки, за яким ОСОБА_2 , обізнаний про безоплатність цього правочину , без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував (безоплатно передав у власність) , а обдаровувана прийняла у власність в дарунок земельну ділянку за номером 24, розташовану на вулиці ОСОБА_9, що у місті Кіровограді, площею 0,0289 га , кадастровий номер -:05:049:0076 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за №1952 ( т.1 а.с. 239-241).

Крім того, 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 ( дарувальник ) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування земельної ділянки, за яким ОСОБА_2 , обізнаний про безоплатність цього правочину , без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував (безоплатно передав у власність) , а обдаровувана прийняла у власність в дарунок земельну ділянку за номером 24, розташовану на вулиці ОСОБА_9, що у місті Кіровограді, площею 0,1000 га, кадастровий номер -:05:049:0075 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за №1951 ( т.2 а.с.18-20).

Крім того, 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 ( дарувальник ) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку , за яким ОСОБА_2 , обізнаний про безоплатність цього правочину , без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував (безоплатно передав у власність) , а обдаровувана прийняла у власність в дарунок житловий будинок з господарсько -побутовими будівлями під номером 24, що розташований по вулиці Хмельницького Богдана, що у місті Кіровограді. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за №1950 ( т.2 а.с.47-49).

Разом з цим, ОСОБА_1 23.10.2012 року приватному нотаріусу Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 подала заяви про згоду на розпорядження майном , зокрема житлового будинку 24, що розташований по вулиці Хмельницького Богдана, що у місті Кіровограді та земельних ділянок - кадастровий номер -:05:049:0075, кадастровий номер -:05:049:0076, зазначивши, що усвідомлюючи значення своїх дій , розуміючи обставини, що мають істотне значення, без впливу насильства ( фізичного та психічного) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею , вільно володіючи українською мовою, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті , цією заявою стверджує, що дає згоду своєму колишньому чоловікові ОСОБА_2, з яким перебувала в зареєстрованому шлюбі з 21.05.1988 року по 25.09.2009 року , на укладання договорів дарування . Також заявляє про свою згоду на те, що умови договорів дарування нерухомості визначалися ним самостійно , без додаткового погодження цих питань з нею, та вважає, що будь-які його дії, спрямовані на укладання цих договорів , відповідають їх спільному волевиявленню. Також підтверджує, що прийняте нею рішення не пов»язане зі збігом тяжких для неї обставин, що спонукали б її до надання цієї згоди. Умови договорів дарування нерухомості , що вчиняються на відомих їй та попередньо узгоджених з нею умовах , відповідають її дійсному волевиявленню ,значення та правові наслідки є зрозумілими для неї , а договори дарування не є удаваними чи фіктивними ( т.2 а.с. 1, 35, 63).

При цьому, ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом, оскільки вважає, що договора дарування , укладено її колишнім чоловіком під впливом обману, помилки, та без її згоди, тому з посиланням на ст.ст. 229-231 ЦК України просила визнати їх недійсними.

Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім»я одного з подружжя , нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріано засвідчена.

Як з»ясовано, справжність підпису позивачки у заяві про згоду на розпорядження майном засвідчено нотаріально приватним нотаріусом ОСОБА_4 Додержання умов, зазначених у заяві нотаріусом перевірено.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з положень ч.1 ст.229 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов»язки сторін.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки , в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману.

Однак, не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням .

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у коментованій статті, потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров'я, характеру діяльності, значення правочину тощо. При цьому , за загальним правилом не має розцінюватися як помилка незнання сторонами правочину норм законодавства. Мотив правочину - це обставини, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин . За загальним правилом помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів, тому можна вважати, що з позовом про визнання правочину недійсним може звернутися і інша особа, права якої зачіпаються вчиненням цього правочину. Звичайно, на практиці позивачем будуть виступати переважно особи, які діяли під впливом помилки.

Згідно ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 . Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням , так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Наприклад, громадянин, який продає крадену річ, запевняючи покупця у необхідності йому коштів на термінове лікування. Якщо б покупець знав про істинні мотиви правочину (збут краденого), договір не був би укладений.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Не можуть визнаватися недійсними за коментованою статтею правочини сторін, одна з яких обіцяла другій сторона допомогти у працевлаштуванні, навчанні, будівництві тощо, але таких обіцянок не виконала. Суб'єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним немає.

Згідно до ч. 1 ст. 231 цього ж кодексу, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Різновидом насильства може вважатися службовий вплив керівника на свого підлеглого з метою спонукати останнього до укладення правочину шляхом застосування дисциплінарних стягнень, звільнення, зниження винагороди, пониження в посаді тощо. Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки винного. Найчастіше акт насильства становить собою кримінально карне діяння. Однак , ст. 231 безпосередньо не пов'язує недійсність правочину з вчиненням лише кримінально-карних дій. Факт насильства для визнання правочину недійсним може встановлюватися також у цивільному процесі. Отже , насильство може і не підпадати під дію КК України, але воно завжди з позицій цивільного права є неправомірним.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що при поділі майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя розмір, об'єм та частки цього майна можуть бути визначені на підставі домовленості сторін. При цьому, предметом оспорюваного договору може бути як усе майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, так і його частки або лише один об'єкт.

Частина 2 ст. 202 ЦК України розрізняє правочини односторонні і договори (двосторонні та багатосторонні правочини). Одностороннім правочин визнається у разі, якщо для набуття, зміни, припинення або іншої видозміни цивільних прав та обов'язків достатньо волевиявлення однієї сторони. До односторонніх правочинів Цивільний кодекс України відносить: видачу особою довіреності; скасування довіреності; повідомлення одним співвласником інших співвласників про продаж своєї частки у праві спільної власності; згоду співвласника на відчуження майна , тощо.

Таким чином, законодавець не забороняє надавати згоду на відчуження майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі одностороннього правочину, при цьому власник, який відмовився від права власності, вчинивши односторонній правочин, вважається таким, право власності якого припинилося з моменту вчинення дій, які свідчать про його відмову від права власності.

Суд вважає, що посилання позивача на те, що оспорювані нею правочини , були укладені її колишнім чоловіком без її згоди, яка надана нею помилково, під впливом обману щодо розподілу спільного майна подружжя ( вказано мовою оригіналу), у зв»язку з чим ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися належним їм майном, є безпідставними , оскільки матеріали справи свідчать про те, що таке відчуження відбулося під час дії зазначених вище заяв позивача, на підставі яких вона надавала відповідачу право розпорядження таким майном на свій розсуд.

Також при розгляді справи встановлено, що позивач після розлучення з відповідачем залишилася проживати та бути зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач в серпні 2009 року знявся з реєстрації та зареєструвався у будинку 24, що по вулиці Б.Хмельницького в м. Кіровограді , в свою чергу , позивачка вказаним житловим будинком не цікавилася, будь-яких спроб на вселення до нього не робила.

Також необґрунтованим, на думку суду , є посилання позивача на норми ст. 231 ЦК України ( правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним) , оскільки дані обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та взагалі позивачем не зазначалося , який тиск до неї застосовувався, і ким .

Щодо посилання позивача на норми ст. ст.229- 230 ЦК України, а саме те, що оспорювані правочини є недійсними, так як укладені без її згоди , яка була надана нею помилково, під впливом обману колишнього чоловіка щодо розподілу майна подружжя, то суд також вважає безпідставними, оскільки обставини, на які посилається позивачка, стосуються мотивів вчинення оспорюваних правочинів , а не щодо природи правочинів, прав та обов»язків сторін, і не свідчать про те, що відповідач заперечував наявність яких-небудь обставин, які могли перешкодити укладанню договорів дарування , або замовчували існування таких обставин. Позивачка знала кому дарувався будинок та земельні ділянки , усвідомлювала значення своїх дій ; умови договорів дарування нерухомості , що вчинялися, саме на відомих їй та попередньо узгоджених з нею умовах , відповідали її дійсному волевиявленню. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявляли відповідачі, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Позивачка заявила вимоги про визнання договорів дарування недійсними, а не про розірвання договору дарування , тому повинен застосовуватися загальний строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивач дізналася про порушене її право з 20.01.2015 року, тобто з часу подачі позовної заяви ОСОБА_2 до Ленінського районного суду м. Кіровограда про поділ майна подружжя , тому строк позовної давності починає відраховуватися саме з цієї дати, а у зв'язку з тим, що позов до суду позивачем було подано в грудні 2015 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю , необгрунтованістю позовних вимог.

За таких обставин, посилання відповідачів на те, що позивачка пропустила строк позовної давності є зайвим, так як в задоволенні позову судом відмовлено через відсутність правових підстав для його задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 229, 230, 231, 257, 368, 717 ЦК України, ст.ст. 10,11,60, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_4 про: - визнання договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним; - визнання договору дарування земельної ділянки під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, кадастровий номер :05:049:0075, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним; -визнання договору дарування земельної ділянки під номером 24 по вул. Богдана Хмельницького у місті Кіровограді, кадастровий номер :05:049:0076, укладеного 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваною ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним; - стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь витрат повязаних з розглядом справи відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда