Провадження № 22-ц/779/2196/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

31 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта, третьої особи ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з даним позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить 2/3 будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на власності та свідоцтва про право на спадщину. Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною її сина, зареєстрована в будинку з 1985 року, але фактично не проживає з 2005 року, спірним житлом не цікавиться, не користується ним, намірів проживати у ньому не виявляє. Просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду про поважність причин відсутності відповідачки, оскільки вважає, що трудовий договір не є належним доказом підтвердження факту трудових відносин. Судом не дано належної оцінки і тому, що відповідачка давно втратила зв'язок з спірним будинковолодінням, а квитанції про внесення на прізвище оплати за деякі комунальні послуги свідчать про те, що вона оплачувала послуги, надані у будинок НОМЕР_1, а не у будинок НОМЕР_2. Крім цього, вважає, що суд, досліджуючи докази, всупереч ст.11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог, прийшов до висновку про самочинну реконструкцію господарської будівлі, хоча на розгляді в суді ніякого позову про визнання права власності за відповідачкою не було.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житлом.

Вислухавши представника апелянта, відповідача та третю особу ОСОБА_2, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В ч.1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідачка спірним будинковолодінням не користується з поважних причин, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом в порядку ст. 405 ЦК України.

З таким висновкам суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки висновок суду відповідає обставинам по справі.

Судом встановлено, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку, літньої кухні (літера Б), сараю (літера б), сараю (літера В), вбиральні, огорожі (2), огорожі (3) та колодязю належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (2/3 частини), ОСОБА_2 (1/6 частина) та ОСОБА_6 (1/6 частина) (а.с.4-6,155-156 т.1).

В 1987 році між ОСОБА_6 (сином позивачки) та ОСОБА_5 укладено шлюб, а 14.09.2011 року рішенням Івано-Франківського міського суду даний шлюб розірвано (а.с.26,100 т.1).

Відповідно до довідки № 616 від 08 травня 2015 року, виданої Крихівецькою сільською радою, в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с.7 т.1).

Згідно довідок архівного відділу Івано-Франківської міської ради вбачається, що даних про присвоєння поштової адреси житловому будинку ОСОБА_5, про прибудову чи добудову за адресами в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не виявлено (а.с.102-106 т.1).

Із пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що відповідач вселилася у будинок у якості члена сім'ї за згоди усіх інших членів сім'ї. На даний час її особисті речі знаходяться у приміщенні літньої кухні, у якій вона разом з сім'єю і до розірвання шлюбу з чоловіком проживала. Приміщення кухні нею закрите і встановлена сигналізація.

Із показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 встановлено, що відповідач вселилася в житловий будинок НОМЕР_2, приблизно в 1997 році поїхала на заробітки за кордон, діти залишились проживати з позивачем. Після повернення з Італії, приблизно в 2001-2002 роках між позивачем та відповідачем виникали конфлікти, після чого остання і перейшла жити з дітьми в літню кухню, яку в подальшому спільно з чоловіком переобладнали під житло. Літню кухню, переобладнану під житло, відповідач не звільняє на даний час.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ч.ч.1 та 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу , тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Судом вірно встановлено, що відповідач є колишнім членом сім'ї співвласника будинку ОСОБА_6 і вселилася у спірний будинок за згоди всіх інших співвласників.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач понад один рік була відсутня у житлі без поважних причин.

Суд правильно прийняв до уваги той факт, що будинковолодіння є одним об'єктом нерухомого майна, який розташований в АДРЕСА_1, тому відсутні підстави вважати, що відповідач проживає у іншому будинку по АДРЕСА_2, так як доказів про наявність такого окремого об'єкта нерухомого майна матеріали справи не містять.

Сторони у судовому засіданні стверджують, що відповідач зберігає свої особисті речі у літній кухні, яка використовувалася під житло її сім'єю. Цей факт свідчить про те, що відповідач не вибула із будинку. Також надані нею докази про те, що вона здійснює оплату комунальних послуг (а.с.38-66).

Із відміток у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, виданому на ім'я відповідача, вбачається, що вона періодично виїжджає за межі України, зокрема покинула територію України 08.05.2014р. і прибула в Україну 02.08.2015р. (а.с.67-40). Її трудові відносини за межами України у цей період підтверджуються заявою про трудові стосунки (а.с.107-110).

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інших належних та допустимих доказів передбачених ст.57,58,59 ЦПК України на спростування висновків суду першої інстанції, апелянтом не представлено.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України, процесуальні порушення, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як вони не призвели до неправильного вирішення справи. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк