Ухвала

іменем україни

08 грудня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцовВ.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, яка є опікуном ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, як опікун ОСОБА_4, звернулась в суд із вказаним позовом до ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 травня 2012 року між батьком позивача - ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язується довічно забезпечувати відчужувача утриманням. Позивач посилається на те, що її батько на момент підписання договору, за своїм психічним станом не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв'язку із чим просила суд визнати недійсним зазначений договір довічного утримання, припинити право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 29 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за № 3-1713. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Судами встановлено, що 29 травня 2012 року ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали договір довічного утримання, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_2, та взамін чого ОСОБА_2 зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням довічно на умовах договору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 26 березня 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним. Встановлено опіку над ОСОБА_4, призначено опікуном ОСОБА_3

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 420 від 31 травня 2016 року, ОСОБА_4 на час укладення договору довічного утримання 29 травня 2012 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем (Р 20.0 - згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом в момент укладання договору не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання недійним договору довічного утримання, укладеного 29 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який було посвідчено державним нотаріусом 14 КДНК за № 3-1713, оскільки на момент підписання зазначеного договору ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення свої дій та керуватися ними, що зокрема підтверджується проведеною у справі судово-психіатричною експертизою, висновок якої не оскаржувався та є дійсним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3, яка є опікуном ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов і кримінальних справ