Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4510/16 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Є.У.№ 335/8930/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало що 07.12.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 822-01/К-07, згідно умов якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 70000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 11,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом з кінцевим строком повернення кредиту до 06.12.2038 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами 07.12.2007 року було укладено договір іпотеки № 822-01/Z-07, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 30 загальною площею 64,42 кв.м., житлова площа 38,7 кв.м., яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тбіліська, 9-а, та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2007 року.

Оскільки Позичальником належним чином не виконувалися грошові зобовязання, передбачені кредитним договором, станом на 07.08.2015 року загальна сума боргу складає 1 220 091,58 грн., з них: сума заборгованості за кредитом у розмірі 52065,94 доларів США, що згідно курсу НБУ (100 дол. США 2148,4096 грн) становить 1 118 589,65 гривень; сума заборгованості за відсотками у розмірі 3 670,59 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 78859,31 грн.; комісія за ведення кредиту у розмірі 10 646,01 грн.; пеня у розмірі 11 420,73 грн.; 3% від простроченої заборгованості по процентам у розмірі 575,88 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на вищевказану квартиру.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2016 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № 822-01/Z-07 від 07.12.2007 року на квартиру № 30 загальною площею 64,42 кв.м., житлова площа 38,7 кв.м., яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тбіліська, 9-а, та належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, в рахунок виконання зобовязання ОСОБА_3 по сплаті суми заборгованості за кредитним договором № 822-01/К-07 від 07.12.2007 року у розмірі 1 220 091 грн. 58 коп.

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру № 30 загальною площею 64,42 кв.м., житлова площа 38,7 кв.м., яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тбіліська, 9-а.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 13 вересня 2016 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник Банку не зявився, причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ст.305 ЦПК України визнала причини неявки представника позивача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення відповідача і його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого являється ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 822-01/К-07, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на суму 70 000 доларів США зі сплатою 11,8 % річних на строк до 06 грудня 2038 (а.с.7-12).

Того ж дня між первісним кредитором та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, з передачею в іпотеку банку трикімнатної квартири №30 в будинку 9»а» по вули2ці Тбіліській, в м.Запоріжжі, вартістю 374 000 грн. ( а.с.13-17).

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 договору, в тому числі передачею іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

13 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань, в тому числі і за вищевказаними договорами (а.с.28,29-35).

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість, розмір якої станом 07 серпня 2015 року становить 55 736,53 долари США та 22642,62 грн., із яких сума заборгованості за кредитом 52 065,94 долари США (простроченої заборгованості немає), за відсотками 3 670,59 доларів США, із яких 3 047,8 доларів США прострочені відсотки, за комісією 10 646,01 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 11 420, 73 грн., сума трьох процентів річних від простроченої суми процентів 575, 88грн. (том1: а.с.5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що частиною третьою статті 33, статтею 36, частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України по справі №6-1815 від 30 березня 2016 року, №6-1243 цс 16 від 28 вересня 2016 року, №6-2457 цс 16 від 02 листопада 2016 року.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про можливість визнання за Банком права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам закону, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з Банку на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у судії апеляційної інстанції у розмірі 4019 гривень 40 коп.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2016 року по цій справі скасувати, позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 4019 грн. 40 коп. (чотири тисячі девятнадцять гривень 40 коп.) компенсації судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: