Справа № 2-2343/11
Провадження № 22ц/782/390/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, червня місяця, 08-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів - Украінцевої Л.Д., Карайван Т.Д., за участі секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

У жовтні 2011 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просили суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору б/н від 29.01.2008 року -7561 гривню заборгованості за кредитом, 11129 гривень 61 коп. - заборгованості по процентах за користування кредитом, 1375 гривень - заборгованості по комісії за користування кредитом та штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг -500 гривень штраф фіксована частина, 1003 гривні 30 копійок штраф процентова складова, а усього заборгованість у розмірі 21569,26 грн., судові витрати.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Рішення було оскаржено у апеляційному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» - за їх скаргою було винесено рішення Апеляційним судом Луганської області 31 серпня 2014 року, яким рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03 серпня 2015 року було скасовано та було ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково, а саме було стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 20650 грн. 09 коп. та на відшкодування судових витрат - 326 грн. 50 коп., у задоволенні інших позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено за спливом позовної давності (а.с.173-176).

Це рішення апеляційної інстанції було оскаржено у касаційному порядку відповідачкою через свого представника - ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1, що було подано її представником ОСОБА_2 було задоволено частково, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 31 серпня 2015 року було скасовано і справу було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.206-208).

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення Апеляційного суду Луганської області від 31 серпня 2015 року у своїй ухвалі від 02 березня 2016 року ( а.с.206-208) зазначив, що переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд в порушення ст.ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України, не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не звернув уваги на те, що даних щодо строку дії карки, передбаченого договором матеріали справи не містять. Вказав також і на те, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, і що відповідно до розрахунку наданого позивачем останній платіж (а.с. 90), був здійснений відповідачем 22 вересня 2008 року, проте з даним позовом звернувся до суду 24 жовтня 2011 року, що підтверджується відтиском поштового штемпелю. Також вказав про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів, які мають значення для правильного вирішення справи та не врахував того, що у заяві на отримання кредиту вказано, що боржник ознайомилась та згодна з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с. 6), які були надані їй у письмовій формі, своїм підписом підтвердила факт про надану їй повну інформацію щодо умов кредитування, при цьому не взяв до уваги, що в матеріалах справи містяться різні редакції таких умов.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за пропуском строку на апеляційне оскарження суд першої інстанції виходив із того, що перебіг позовної давності почався з того моменту, з якого боржник перестав виконувати свої зобов'язання за договором - а відповідачка почала порушувати умови договору вже з 01 травня 2008 року і здійснила останній платіж, який переривав термін позовної давності 22 вересня 2008 року, тобто позовна давність сплила 22 вересня 2011 року і звернення до суду шляхом здання на пошту 24 жовтня 2011 року конверту з позовом було здійснено вже за межами строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, без належного врахування змісту правовідносин, що склались між сторонами та встановлених по справі обставин, зокрема строку дії картки. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 8000 грн., у заяві позичальника є зазначеним про те, що «базова кредитна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору складає 2,5% у місяць із розрахунку 360 днів у році», тобто зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно змісту вказаної заяви відповідачка ОСОБА_1 ознайомилась і погодилась з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, пам'яткою клієнта та тарифами банку (а.с. 6 - на звороті).

Колегія суддів приходить до висновків про те, що саме зміст наданих позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції «Умов та правил надання банківських послуг» у їх редакції від 20.12.2007 року відповідають фактичному змісту укладеного договору, адже саме ця редакція умов та правил була затверджена та діяла на момент укладення договору наказом голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» №PR-2007-1247 від 20.12.2007 року, тоді як до того діяла інша редакція, що була затверджена наказом голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» №С-89 від 24.05.2005 року «Про затвердження актуалізованих Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.86-87), отже оскільки договір було укладено вже після затвердження нових актуалізованих Правил, то саме їх зміст слід використовувати з огляду на особливості спірних правовідносин, що регулюються як договір приєднання правилами ст. 634 ЦК. Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони уклали договір із іншим змістом, який відрізнявся від встановлених на той час для усіх відділень та філіалів банку наказом голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» №PR-2007-1247 від 20.12.2007 року.

Відповідачка при оформленні їй кредиту підписала заяву на отримання кредиту, її підпис на цій заяві підтверджує її ознайомлення і згоду із Умовами та Правилами надання банківських послуг та встановленими тарифами банку що діяли на той час, вона погодилась із тим, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами склала між нею та банком договір. З огляду на положення ст. 634 ЦК цей договір було укладено за принципом укладання договору приєднання, тобто підписанням Заяви позичальник приєднався до запропонованих Банком Умов та тарифів, а отже зміст кредитного договору був зафіксований у заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах та пам'ятці клієнта - тобто було укладено двосторонній кредитний договір. Стаття 634 ЦК передбачає, що умови встановлені лише однією із сторін у формулярах чи інших стандартних формах - тобто тут це «Умови та правила надання банківських послуг» у їх редакції від 20.12.2007 року, що відповідають фактичному змісту укладеного договору, адже саме ця редакція умов та правил була затверджена на момент укладення договору наказом голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» №PR-2007-1247 від 20.12.2007 року. Отже, колегія суддів приходить до висновків про те, що на момент укладання договору 29 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 діяли саме затверджені наказом голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» №С-89 від 24.05.2005 року Умови та Правила надання банківських послуг», інша редакція цих Умов та Правил надання банківських послуг не повинна братись до уваги з огляду на наведені вище міркування. Умова про строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки міститься і у заяві позичальника (а.с. 6). Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Щодо доводів відповідачки та її представника про необґрунтованість вимог про стягнення комісії та доводів про нібито неукладеність договору -то колегія суддів не погоджується із ними, адже сплата комісії за річне обслуговування була визначена тарифами, що є невід'ємною частиною договору, внесення змін до тарифів щодо розміру комісії за річне обслуговування по картці є передбаченим п. 5.3 кредитного договору, отримання виписок з карткового рахунку є обов'язком клієнта, при цьому неотримання виписки чи її несвоєчасне отримання не звільняє від виконання зобов'язань за договором, адже відповідно до п. 6.4 Правил у разі незгода із зміною умов кредитування відповідачка повинна була звернутись до банку із письмовою заявою про розірвання договору та погасити заборгованість - чого не відбулось.

Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 21 569,26 грн, а саме: 7 561,35 грн - заборгованість за кредитом; 11 129,61 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 375 грн - комісія за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 003,30 грн - штраф (процентна складова) (а. с. 4-5). Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. Пунктом 8.6 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Як вбачається з умов та правил надання банківських послуг, зокрема, п. 9.3, картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням умов, передбачених в п.п. 9.6, 9.7 даних умов. Пунктом 9.12 передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до начала місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява про закриття картрахунку, а також за умови наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (п. 3.1.3 розділу ІІ «Правила користування платіжною карткою»). Пунктами 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Відповідно до п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг, банк відкриває клієнту картковий рахунок, його вид і строк дії визначений у заяві і пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року №6-103цс14, правові позиції якої, відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається зі змісту укладеного з відповідачкою договору та з інших наявних у матеріалах справи доказів вона отримала дві картки, а саме НОМЕР_1 та НОМЕР_2 строком дії кожної 2 роки - до жовтня 2010 року, адже у матеріалах справи є відомості щодо строку дії картки - «Expiry date - 0210» (а.с. 167), підтвердження цьому надавались представниками позивача суду, підтверджено це і витребуваними під час апеляційного розгляду доказами щодо строку дії карток, що були витребувані додатково на виконання вимог за ухвалою касаційної інстанції.

Колегія суддів бере до уваги, що у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року №6-103цс14 є роз'ясненим про те, що «у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу», тоді як відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, і що останній платіж здійснено в вересні 2008 року, дія картки закінчилась у лютому 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся у 24 жовтня 2011 року, тобто про пропуск строку позовної давності є підстави стверджувати лише щодо суми простроченої заборгованості за процентами (накопичувальним підсумком), повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, тобто фактично лише у розмірі 688 гривень 68 копійок, адже строк позовної давності щодо іншої суми заборгованості не сплив - відповідач же просив суд про застосування строку позовної давності. Тобто стягненню підлягає сума у розмірі (21569,26-688,68)= 20888,58 коп. При її обрахунку колегія суддів бере тут до уваги правову позицію, яка була висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14) та 24.09.2014 року у справі № 6-103цс14 про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. І що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Суд першої інстанції не звернув уваги на ці правову позицію і помилково дійшов до висновків про пропуск строку позовної давнини за усіма вимогами. Щодо платежів 30 вересня 2011 року та 15 жовтня 2011 року то вони не переривали строку позовної давності, адже були вчинені у його перебігу, були враховані банком і віднесені на погашення заборгованості у режимі, що був визначений умовами договору. Колегія суддів крім того враховує тут і правові позиції, що висловлені Верховним Судом України 19.03.2014 року у справі за № 6-14цс14 та 24.09.2014 року у справі № 6-103цс14, які у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування. Щодо доводів відповідачів про те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору, то відповідач дійсно не заявляв позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, проте відсутні і підстави для висновків про розбіжність умов договору, що був підписаний із тими умовами, на підставі яких заявлені позовні вимоги та які є складовою частиною укладеного між сторонами договору, тут колегія суддів бере до уваги і правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13), правовій позиції ВСУ №6-16цс15 від 11 березня 2015 року та 6-698цс15 від 10.06.2015 року.

Отже, за таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із винесенням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А отже на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» стягненню підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 - 442 грн. 88 коп. 215,69+120,00+121,80 = 457,49*20880,58:21569,26=442,88).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20880 (двадцять тисяч вісімсот вісімдесят ) гривень 58 копійок та на відшкодування судових витрат - 442 гривні 88 копійок.

У іншій частині заявлених позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: