Справа №522/9553/16-ц
Провадження №2/522/5757/16
УХВАЛА

08 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді: Ільченко Н.А.

при секретарі: Довгань Ж.А.

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму коштів у розмірі 10 000 дол. США.

07.06.2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням про забезпечення позову, в якому просить накласти арешт на будинок розташований за адресою: м.Одеса, вул. Гаршина, 7-Н, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

В обґрунтування клопотання про забезпечення позову позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, однак її вимоги ігноруються. Крім того, на теперішній час їй стало відомо, що відповідачем було виставлено будинок на продаж, що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими вимогами.

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки вимоги про забезпечення позову не є співмірним з розміром позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 151-153, 210 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.А. Ільченко

08.06.2016