У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування та реєстрації права власності на нерухоме майно недійсними; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у період подружнього життя з ОСОБА_4 ними придбано нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 27 грудня 2006 року. Дружина здійснювала в магазині підприємницьку діяльність та продаж товарів для дітей, хоча фактично бізнес був спільним, оскільки позивач також брав у його веденні активну участь. ОСОБА_3 зазначає, що спірне приміщення придбано дружиною за його особисті кошти від продажу акцій російського підприємства. Для придбання товару також використовувалися його кошти, тому зазначав, що йому належить половина товару в магазині та обладнання, що знаходяться в оспорюваному приміщенні магазину, а також у приміщенні орендованого у смт Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області для ведення підприємницької діяльності. Зазначав, що має право на половину доходів від підприємницької діяльності, починаючи з травня 2011 року, що на момент звернення до суду становило 125 тис. грн. Крім того, ОСОБА_4 28 грудня 2012 року подарувала приміщення магазину дочці без його згоди як другого з подружжя, тому просив визнати правочин недійсним.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що в період шлюбу подружжям придбано згідно з договором купівлі-продажу від 21 січня 2011 року квартири АДРЕСА_1 за 152 380 грн. Квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому просила визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року, а саме: нежитлових приміщень загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5, а саме: на нежитлові приміщення загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 9 січня 2013 року за № 3745.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4, з урахуванням норм ст. 60 СК України виходив із того, що ОСОБА_3 не надано доказів придбання товару та обладнання у період перебування сторін у шлюбі, не наведено джерел та часу його придбання, тому вимоги ОСОБА_3 про поділ обладнання та товару в магазині в м. Калуші, де здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_4, а також визнання права власності на 1/2 частини її доходів за період з травня 2011 року по липень 2013 року в сумі 125 тис. грн не підлягають задоволенню.

Оскільки на момент вчинення договору дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року ОСОБА_4 не повідомила нотаріуса, що майно придбане під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, суди дійшли висновку про те, що договір укладено без урахування всіх істотних умов договору, його укладення порушує права та законні інтереси ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди також правильно виходили з того, що ОСОБА_3 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 під час перебування в шлюбі, тому вона має право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судами установлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, укладений 28 серпня 1993 року, розірвано.

З копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27 грудня 2006 року убачається, що ОСОБА_4 придбала нежитлові приміщення площею 112,5 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

З копії договору дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2701, а саме нежитлових приміщень загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 убачається, що ОСОБА_4 подарувала вищезазначене приміщення ОСОБА_5, яка в подальшому зареєструвала на підставі даного договору право власності на нього в реєстраційній службі Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області.

Разом з тим ч. 10 даного договору передбачає, що дарувальник гарантує, що промтоварний магазин, який є предметом даного договору, є її особистою власністю, оскільки на час його надбання в зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала.

З договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Також встановлено, що ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність у промтоварному магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_2.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Суд не врахував, у такому випадку у іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, якя згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установивши у справі факт використання промтоварного магазину у діяльності ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини такого магазину.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

За таких обставин, правильним є висновок про визнання недійсним договору дарування промтоварного магазину, оскільки при його укладенні дарувальник ОСОБА_4 не повідомила приватного нотаріуса, що майно придбане під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3

Оскільки судові рішення у частині поділу промтоварного магазину загальною площею 112,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, підлягають скасуванню, тому судові рішення щодо інших вимог про поділ майна подружжя також підлягають скасуванню, оскільки поділу підлягає усе майно подружжя і частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень в частині поділу майна подружжя та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України. У решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя; зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик