Справа № 161/117/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/1639/16 Категорія: 20 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Овсієнка А.А., Осіпука В.В.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ТОВ «ІБР» - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «ІБР» про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_5, ОСОБА_6 «ІБР» про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних мотивів.

В силу приписів ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 662 ЦК України, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 679 ЦК України передбачено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причини, які існували до цього моменту.

Відповідно до ч. 3 ст. 698 ЦК України до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Згідно із п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 8 вищевказаного Закону передбачені права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості. Так, згідно з ч. 1 цієї статті у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується письмовими доказами, що 03 липня 2015 року ОСОБА_4 були відпущені газобетонні блоки в кількості 37,44 метрів кубічних ФОП ОСОБА_7 через ОСОБА_8, на суму 31 363,80 гривень (а.с. 14). Відповідно до умов договору про надання послуг № 02/03/15 від 02 березня 2015 року, укладеному між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_5, остання зобовязалась приймати на власний картковий рахунок та передавати ФОП ОСОБА_7 кошти, сплачені клієнтами за будівельні матеріали(а.с.142). Будь-які договірні відносини між ОСОБА_6 «ІБР», ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо купівлі-продажу будівельних матеріалів відсутні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановивши, що договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачами по справі не укладався, права і законні інтереси позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 «ІБР» не порушені, прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову про розірвання договору купівлі - продажу та стягнення коштів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Знідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів, а тому не підлягає до задоволення і вимога позивача про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу був укладений позивачем з ОСОБА_6 «ІБР», виходячи з інформації, яка була розміщена в мережі «Інтернет» не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів укладення договору купівлі-продажу блоків саме з ОСОБА_6 «ІБР» відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України та сплати коштів за товар відповідачу ОСОБА_6 «ІБР» позивачем не надано. Проте, судом встановлено на підставі досліджених доказів, що договір купівлі-продажу укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_7, кошти за поставлений товар, перераховані по безготівковому розрахунку ОСОБА_4 отримані саме ФОП ОСОБА_7 через ОСОБА_5, з якою укладено договір від 02 березня 2015 року, згідно з яким остання взяла на себе зобовязання отримувати на власний картковий рахунок та передавати ФОП ОСОБА_7 кошти, сплачені клієнтами за будівельні матеріали.

З інформації, яка була розміщена в мережі Інтернет, та надана позивачем в обґрунтування позовних вимог вбачається, що замовлення газобетонних блоків марки D500 розміром 600х300х200 з межею міцності при стисненні 25кг/м.2 було здійснено ОСОБА_4 за рекламними оголошеннями заводу виробника будівельних матеріалів ТМ «ІБР-ЕКО», а позов предявлений до ОСОБА_6 «ІБР».

Отже позивачем, в порушення положень ч. 3 ст. 8 ЗУ Про захист прав споживачів, позовні вимоги предявлено до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 «ІБР», які не є ні продавцями, ні виробниками придбаного позивачем товару.

Таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді