Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Костопільська міська рада Рівненської області про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання квартири спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що починаючи з 08 березня 1991 року вона почала проживати сім'єю без реєстрації із ОСОБА_2 у квартирі № 2, яка розташована по вул. 1-го Травня, 34 в м. Костопіль, яка була їй та її сім'ї виділена рішенням виконкому Костопільської міської ради № 5 від 19 січня 1989 року. ОСОБА_2 в той час формально перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який було розірвано 30 квітня 1992 року. Проживаючи у цивільному шлюбі із відповідачем, на підставі рішення виконкому Костопільської міської ради № 1152 від 21 грудня 1993 року, позивачу та її сім'ї із трьох осіб було надано іншу квартиру АДРЕСА_1, в яку вони вселилися після закінчення ремонту, разом із відповідачем, у грудні 1995 року. У квітні 1997 року квартиру АДРЕСА_2, з відома позивача було приватизовано на _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/1041/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_4

Доповідач : Демянчук С.В.

ОСОБА_2. У 2005 році позивачем та відповідачем було прийнято рішення провести ремонт та добудувати кухню, ванну, туалет до житлової квартири по вул. 1-го Травня, 34/2 в м. Костопіль. В кінці 2006 року були виконані всі ремонтні роботи в квартирі по вул. 1-го Травня, 34/2 в м. Костопіль та сторони перебрались у вказану квартиру. 27 листопада 2007 року позивач із відповідачем зареєстрували шлюб, який весною 2015 року був розірваний за ініціативою ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що на момент звернення до суду однокімнатна квартира по вул. 1-го Травня, 34/2 в м. Костопіль, в результаті добудови та проведеного ремонту перетворилися у двокімнатну, в поліпшення якої було вкладено більша 10000 дол. США за рахунок трудових та грошових затрат сторін, вартість квартири збільшилась в рази, та керуючись ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст.ст. 328, 376, 392 ЦК України, позивач просила суд встановити факт проживання її разом із відповідачем ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 08 березня 1991 року по 26 листопада 2007 року, визнати об'єктом права спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_3, та поділити вказану квартиру виділивши у власність ОСОБА_1 1/2 частки квартири.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Костопільська міська рада Рівненської області про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання квартири спільною сумісною власністю задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 травня 1992 року по 26 листопада 2007 року.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вказує, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, при вирішенні справи місцевим судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що спірна квартира є новоствореним нерухомим майном та застосував відповідно норми ст.ст. 328, 329 ЦК України, які визначають підстави набуття права власності на новостворене нерухоме майно. У даній справі спірна квартира не є обєктом новоствореного нерухомого майна та не може вважати незакінченим будівництвом, оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку за відповідачем із видачею свідоцтво про право власності на житло від 04 квітня 1997 року (міститься у матеріалах справи). Вказана обставина встановлена належними та допустимими засобами доказування (письмовими доказами), проти яких сторони по справі не заперечували.

Вказує, що отримавши дозвіл інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області № 121 від 02 серпня 2006 року на імя відповідача на добудову до спірної квартири, фактично підтверджено законність проведення такої добудови і підстав для визнання такої добудови самочинної немає.

Просила скасувати рішення Костопільського районного суду від 21 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 та стягнути із відповідача на її користь понесені судові витрати по справі.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_2 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу повністю, надав пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_2 та його представник, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалися на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Представник Костопільської міської ради Рівненської області в судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання проживання однією сім'єю без шлюбу з 01 січня 2004 року до 26 листопада 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Правомірним є і висновок суду про те, що позовна вимога щодо визнання права спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_5, не підлягає задоволенню, оскільки сторони до проведення ОСОБА_2 державної реєстрації реконструйованої спірної квартири у встановленому законом порядку, є власниками лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі реконструкції та добудови до спірної квартири.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та відповідають встановленим обставинам відповідно до наданих доказів.

Разом з цим, в решті оскаржуване рішення є незаконним, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому воно підлягає до скасування з ухваленням нового рішення на підставі ч. 4 ст.303 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції покликався на те, що з 01 травня 1992 року, наступного дня після розірвання шлюбу відповідачем, та по 01 січня 2004 року спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки.

Такий висновок є помилковим, він не ґрунтується на положеннях норм матеріального права. З введенням Сімейного Кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року відповідно до ст. 74 цього Кодексу передбачено право спільної сумісної власності на майно, нажитого на час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Таким чином, в задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з 01 травня 1992 року по 31 грудня 2003 року слід відмовити.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання обєктом права спільної сумісної власності спірної квартири АДРЕСА_6, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до норм процесуального права, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК України/ покладено на сторони.

Згідно зі ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 04 квітня 1997 року ОСОБА_2 набув в особисту власність квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_7. Квартира ним приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.17).

На час набуття ОСОБА_2 квартири діяв КпШС, яким не передбачено поділ майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до Перехідних положень, Сімейний Кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності.

Керуючись ст. 58 Конституції України та п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Така ж по суті правова позиція висловлена в постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-66цс13 та від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15.

Матеріали справи не містять доказів щодо участі ОСОБА_1 у набутті ОСОБА_2 04 квітня 1997 року спірної квартири.

В матеріалах справи міститься заява № 968 ОСОБА_2 від березня 1997 року про передачу в приватну власність квартири (а.с. 168), довідка від березня 1997 року про склад сім'ї наймача квартири за адресою вул. 1-го Травня, 34/2 м. Костопіль, з якої вбачається, що в даній квартирі проживає один чоловік, відповідач по справі (а.с. 169), довідка видана ОСОБА_2 керівником органу приватизації Костопільської міської ради, про те, що він не використовував своє право на приватизацію житла (а.с. 170), які вказують, що спірна квартира на час її набуття є особистим майном ОСОБА_2.

Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Костопільської міської ради № 332 від 12 квітня 2006 року (а.с. 26), дозволу № 121 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт (а.с. 26) та згідно виготовленого робочого проекту на добудову кухні, санвузлу до житлової квартири (а.с. 22-33), у 2006 році спільними трудовими та грошовими затратами сторони розпочали реконструкцію та добудову до спірної квартири.

В результаті даних змін, а саме ремонту кухні переобладнаної на жилу кімнату та іншої житлової кімнати, а також добудови кухні, ванної, туалету, збільшилася площа квартири із загальної 29,5 кв.м. до 43,9 кв.м.

З висновку № Е-29/15 судової будівельно-технічної експертизи складеного 11 березня 2016 року, вбачається, що ремонт кухні, переобладнаної на жилу кімнату та іншої кімнати, а також добудова кухні, ванної, туалету квартири № 2 в будинку № 34 по вул. 1-гоТравня в м. Костопіль збільшили ринкову вартість даної квартири станом на 10 березня 2016 року на 213700 гривень (а.с. 217).

Проте в судовому засіданні відповідач вказав, що ним не оформлявся і не виготовлявся ні акт готовності об'єкта до експлуатації, ні декларація про готовність об'єкта до експлуатації на квартиру АДРЕСА_5 та не проводилася реєстрація даного нерухомого майна із відповідними змінами, які відбулися під час реконструкції та добудови.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог ст.ст. 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.11.2015 року у справі № 6-388цс15.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВС від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" (зі змінами) суди мають ураховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може за заявленими позовними вимогами визнати право за цими особами на будівельні матеріали або з урахуванням конкретних обставин залишити їх одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Звідси вбачається, що самовільно переобладнана спірна квартира не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, як об'єкт права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В свою чергу, позивачем не заявлялися вимоги щодо поділу будівельних матеріалів з яких переобладнано спірну квартиру, та яка не прийнята в експлуатацію.

В решті доводи апелянта також не спростовують судових висновків, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які відповідачі подали на спростування доводів позивачки, та які були досліджені судами з додержанням норм процесуального права.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи щодо вимог про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в зазначеній його частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01 травня 1992 року по 31 грудня 2003 року скасувати, та в задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

ОСОБА_5