Cправа №549/355/16-ц
Провадження№2/549/208/16
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2016 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І.

з участю: секретаря - Якубовській Т.О.

за участю, які беруть участь у справі:

представника позивача -

ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідача -

Глебської Ю.В., Бойка Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Чорнухи справу за позовом ОСОБА_5 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 02.03.2015 року до договору оренди земельної ділянки від 21.12.2012 року, (далі - Договір) укладеної між нею та відповідачем, у зв'язку з її укладенням під впливом обману та помилки.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах Чорнухинської селищної ради Чорнухинського району Полтавської області і перебуває в оренді у відповідача відповідно до Договору, укладеного з ТОВ «Повстинагроальянс», правонаступником якого є відповідач.

В березні 2015 року представник ТОВ «Повстинагроальянс» запропонував позивачу підписати додаткову угоду до Договору з метою оформлення збільшення розміру орендної плати, на що він погодився. Проте, як ним з'ясувалося згодом, в додатковій угоді Договір було викладено у новій редакції, до якого були внесені і інші зміни, які з ним не узгоджувалися, зокрема й щодо продовження строку дії Договору та передачу її земельної ділянки в суборенду без його згоди.

Зазначає, що своєї згоди на продовження строку дії Договору не надавала, маючи намір після закінчення оренди розпорядитися своїм майном з максимальною вигодою для свого сімейного бюджету, а підписала документ під впливом обману.

Вважає, що оскільки додаткова угода подана на реєстрацію відповідного речового права більш ніж через рік після її підписання, це свідчить про намір орендаря максимально довше використовувати її земельну ділянку поза її волею.

Крім того, оскільки розділ договору «Орендна плата» не надає право сторонам укладати додаткові угоди, вважає, що в даному випадку необхідно було укладати не додаткову угоду, а договір оренди землі із усіма істотними умовами договору, чого зроблено не було.

Як самостійний правочин Додаткова угода не відповідає формі договору, який укладається при оренді земельної ділянки сільськогосподарського призначення, оскільки у ній відсутня головна істотна умова - предмет (об'єкт) оренди.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позові і посив частково не брати до уваги уточнення до позовної заяви від 01.11.2016 року, оскільки там є помилки.

Крім того, також просив визнати недійсною додаткову угоду до Договору з підстав її укладення під впливом помилки та невідповідності вимогам законодавства, зокрема ст.ст.203, 204 ЦК України, так як законом не передбачено продовження строку дії договору і сторони договору не мали права продовжувати його додатковою угодою, що є суттєвим недоліком.

При цьому додаткова угода повинна укладатись у тій самій формі, що і основний Договір, а фактично у 2015 році між сторонами був укладений новий договір.

При цьому позивачу, яка є юридично необізнаною особою, представниками відповідача було роз'яснено про необхідність внесення змін до договору змінами в законодавстві.

Проте, крім збільшення розміру орендної плати було збільшено і термін дії договору.

Також в матеріалах справи взагалі відсутні докази, що земельна ділянка є сформованою, а відповідачем не було доплачено різницю між орендними платами, а саме між 3 508,95 грн. та 6 135,78 грн., починаючи з 21.12.2012 року.

Представники відповідача позов не визнали і суду пояснили, що дійсно 21.12.2012 року між позивачем та ТОВ «Повстинагроальянс», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір оренди землі за умовами якого позивач надав, а ТОВ «Повстинагроальянс» - правонаступником якого є відповідач, прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років.

21.12.2014 року за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки позивача.

02.03.2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду до вказаного Договору оренди землі, яка також була підписана сторонами та за відповідачем було зареєстровано право оренди земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу.

Строк договору оренди землі, з врахуванням ст.640 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та умовами договору, мав закінчитися 03.12.2019 року.

Вважають твердження позивача безпідставними, оскільки перед підписанням, спільно відповідачем та позивачем були узгоджені умови Договору оренди землі, всіх додатків до нього, в тому числі і оспорюваної Додаткової угоди від 02.03.2015 року, про що в кожному конкретному випадку було досягнуто взаємної згоди.

Дана угода підписувалася позивачем власноручно, за її вільним волевиявленням, що свідчить про її згоду з усіма умовами угоди, вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, зазначений правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач протягом дії Договору сплачував орендну плату, а позивач її отримувала, що свідчить про згоду останньої щодо існування орендних правовідносин із відповідачем.

Земельна ділянка, яка належить позивачу та яка є об'єктом Договору була сформованою на момент підписання договору оренди землі та додаткової угоди.

Вказують на те, що підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивача, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Посилаючись на викладене просили у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Частинами першою - третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з нормою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка набуває ознак об'єкта цивільних прав з моменту її сформування, тобто з моменту присвоєнням їй кадастрового номера. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

За договором оренди землі, як зазначено у ст.13 Закону України «Про оренду землі», орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Обов'язковою (істотною) умовою договору оренди землі є визначення строку, на якій земля передається орендареві.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюванного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

При цьому необхідно зазначити, що підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Судом встановлено, що 21.12.2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Повстинагроальянс», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір оренди землі №б/н, площею 3,2 га строком на 5 років (а.с.8-9, 22-29, 58-63).

Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки від 21.12.2012 р. позивач передала, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку відповідно до вказаного Договору ( а.с.64).

01.12.2014 року за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки позивача (а.с.11,66).

З п.3.1 Договору вбачається, що сторони домовились про його укладення на 5 років починаючи з дня набрання чинності цим договором (а.с.59).

02.03.2015 р. між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до Договору оренди землі, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни до Договору та викласти його в новій редакції, в тому числі, продовжили строк дії договору оренди землі, змінили розмір орендної плати, а також внесли зміни в частині права орендаря передавати земельну ділянку в суборенду (без отримання попередньої згоди Орендодавця) (п.п.3.1,4.1, 9.3) (а.с.67, 68).

Згідно з п.3.1. Додаткової угоди від 02.03.2015 р. договір діє до 31.12.2029 року із дня набрання чинності цим договором (з моменту реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 - менеджер села СТОВ «Вишневе-Агро», суду показала, що позивач особисто зверталася до неї з питань підписання додаткової угоди до Договору у 2015 році.

Вона пояснила їй умови змін, в тому числі стосовно збільшення орендної плати та строку дії договору, на що остання погодилася і в подальшому надала документи для укладення угоди. Після того, як текст угоди було виготовлено, позивач ознайомилася з її змістом і підписала. В часі її ніхто не обмежував.

Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК.

За змістом ч.1 ст.230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді немає, так і у вигляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкоджати укладання правочину.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної

домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі за №6-2953цс15 викладено наступну правову позицію.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що додаткова угода містить всі істотні умови договору оренди землі, власноручно підписана позивачем, що свідчить про вільне волевиявлення сторін. Підписавши додаткову угоду та приймаючи орендну плату у збільшеному розмірі позивач фактично підтвердила чинність укладеної угоди.

Матеріалами справи не підтверджується факт вчинення відповідачем будь-яких дій (активних або пасивних), які б свідчили про умисне введення позивача в обман щодо істотних обставин справи.

Зокрема, позивачем не доведено, що представником відповідача у день підписання додаткової угоди їй були навмисно повідомлені неправдиві відомості щодо природи правочину, якій укладений 02.03.2015 р., що призвело до підписання оспорюваного правочину.

Доводи позивача, що умови додаткової угоди стосовно строку дії договору оренди землі, щодо передачі земельної ділянки в суборенду без її згоди нею не погоджувалися, а тому їх внесення до додаткової угоди є наслідком обману з боку відповідача, не грунтуються на належних та допустимих доказах.

При цьому позивач не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, розуміла природу вчинюваного нею правочину, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, договір не носив характеру фіктивного та удаваного правочину, і угоду укладено не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин, про що свідчить зміст укладеної сторонами оспорюваної Додаткової угоди, яка підписана нею особисто (а.с.69).

Твердження про те, що має місце підміна сторінок (змісту) правочину, суд не бере до уваги в силу ч.4 ст.60 ЦПК України, згідно з якою доказування не може грунтуватися на припущеннях.

При цьому необхідно зазначити, що згідно з ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Особам, які брали участь у справі, в тому числі представнику позивача, судом роз'яснювалось їх право заявити клопотання про призначення відповідної експертизи для з'ясування вказаних обставин, проте останні таке клопотання не заявляли.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт умисних дій відповідача, які призвели до обману та, як наслідок, до укладення додаткової угоди, а тому підстав для визнання її недійсною з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, немає.

Крім того, як вже було зазначено, відповідно до пункту 3.1 Договору оренди його укладено на 5 років починаючи з дня набрання чинності цим договором, а згідно з пунктом 14.1 Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.62).

Додатковою угодою від 02.03.2015 року строк дії договору оренди землі було продовжено до 31.12.2029 року починаючи із дня набрання чинності цим договором (з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством).

Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Тобто сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах, та з цього часу розпочався строк дії договору.

Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

При цьому необхідно зазначити, що відповідно до статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення Договору оренди) договір оренди землі підлягав державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"та інших законодавчих актів України" статті 18, 20 Закону України "Про оренду землі" були виключені.

Крім того, посилання представника позивача на те, що спірний правочин у 2015 році укладено щодо несформованої земельної ділянки є безпідставним, оскільки земельна ділянка відповідно до положень ст.ст.79, 79-1 ЗК України є сформованою.

Таким чином позивачем на підтвердження своїх вимог не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку, а саме неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину і не усвідомлення правових наслідків укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення.

Скріпивши своїми підписами оспорювану додаткову угоду, сторони погодили саме такі умови угоди, - яка не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, -а тому вказані позивачем обставини не можуть бути підставами для визнання її недійсною.

З огляду на вищевикладене підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.15, 16, 215, 229, 230, 627, 638-640 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Чорнухинский районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення cуду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу небуло подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення розгляду справи апеляційним судом.

Рішення виготовлене у повному обсязі 13 грудня 2016 року.

Суддя