ухвала

іменем україни

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 27 березня 2007 року по 05 травня 2015 року він перебув у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді контролера по абонентам Бабушкінської районної філії Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» (далі - МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі»).

Зазначав, що наказом по МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» від 05 травня 2015 року № 1266 його було звільнено з роботи за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказував, що звільнення є незаконним, оскільки при звільненні були порушенні його права, а саме, з наказом по МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» від 26 лютого 2015 року № 87 «Попередження про звільнення за скороченням штату» та про майбутнє звільнення його було ознайомлено 03 березня 2015 року. Копію даного наказу він отримав лише 20 жовтня 2015 року.

Посилаючись на те, що профспілковий комітет підприємства надав згоду на його звільнення без його особистого запрошення на засідання, не було враховане його переважне право на залишення на роботі, як єдиного професійно атестованого пломбувальника, не були враховані вимоги п.п.2,3 ст.42 КЗпП України, не було запропоновано іншу роботу, у відповідача відсутня розписка про незгоду з запропонованими посадами на підприємстві, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним наказ від 05 травня 2015 року № 1266 про його звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з посади контролера 1-го теплового району теплового господарства МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та поновити на займаній посаді, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4 528 грн 92 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року змінено, виключено з нього висновок суду про відмову у задоволенні позову також за пропуском строку позовної давності, а в іншій частині залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що з 27 березня 2007 року по 05 травня 2015 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді контролера теплового господарства першого теплового району МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі».

Наказом МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» від 26 лютого 2015 року № 87 «Про скорочення штату», у зв'язку зі складною ситуацією на підприємстві та на виконання наказу від 25 лютого 2015 року № 79 «Про скорочення штатів», зобов'язано начальника відділу кадрів провести скорочення 20 працівників першого теплового району з додержанням процедури ст.492 КЗпП України, серед яких вказаний ОСОБА_4

З даним наказом позивач ознайомлений 03 березня 2015 року, про що свідчить його особистий підпис, де також ним зазначено, що він ознайомлений з вакансією.

Відповідно до акта від 03 березня 2015 року, складеного працівниками МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі», ОСОБА_4 були запропоновані вакансії сторожа та комірника, від яких останній відмовився.

Наказом по МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» від 30 квітня 2015 року № 1266 ОСОБА_4 було звільнено з роботи 05 травня 2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України.

30 квітня 2015 року позивач отримав трудову книжку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем не допущено порушень трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та виключаючи з нього висновок суду про відмову у задоволенні позову також за пропуском строку позовної давності, апеляційний суд виходив з роз'яснень, що викладені в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 6.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що відповідачем не було враховано його переважне право на залишення на роботі є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідачем при звільненні позивача були враховані переважні права працівників на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.І. Євтушенко О.М. Ситнік