У х в а л а

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, у якому просили застосувати наслідки визнання правочину недійсним, стягнувши на їх користь 123 611 грн збитків та 35 000 грн моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що 13 червня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, на підставі якого позивачі вселилися у вказану квартиру та зареєструвалися в ній.

Позивачі вказували, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року зазначений договір дарування було визнано недійсним, проте за час добросовісного володіння та користування вказаною квартирою ними було здійснено капітальний ремонт, встановлено систему автономного опалення, на що ними було витрачено значні кошти, а стан квартири суттєво поліпшився.

Також позивачі вказували, що у період з червня 1996 року по жовтень 2011 року вони надавали відповідачу необхідний догляд та допомогу по веденню господарства по АДРЕСА_3.

Посилаючись на вказані вище обставини, а також вказавши, що внаслідок визнання договору дарування недійсним через помилку відповідача їм було завдано моральну шкоду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 50 382 грн та на користь ОСОБА_4 50 382 грн. понесених витрат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 113 229 грн 39 коп. витрат, на які збільшилася вартість майна та 2 500 грн витрат, пов'язаних із проведенням експертизи, а всього 115 729 грн 39 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалося ОСОБА_5 та переглядалося судом апеляційної інстанції тільки в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення майнових збитків, а тому на предмет законності і обґрунтованості в іншій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що відповідно до вимог ст. 390 ЦК України позивачі мають право на відшкодування вартості понесених ними та документально підтверджених витрат, здійснених на поліпшення стану квартири.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, виходив з того, що добросовісним набувачем спірної квартири згідно з договором дарування була тільки ОСОБА_3, і це майно не є спільною сумісною власністю подружжя, право на відшкодування вартості понесених витрат, здійснених на поліпшення квартири має тільки вона.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 червня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, зареєстрований в Коломийському МБТІ, відповідно до умов якого відповідач подарувала, а позивачка прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, вказаний договір дарування визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України (а. с. 72-74, 82, т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі посилались на те, що за час добросовісного володіння та користування вказаною квартирою ними здійснено капітальний ремонт, внаслідок чого стан квартири суттєво поліпшився, а тому у зв'язку із визнанням правочину недійсним вони мають право на відшкодування понесених витрат.

Згідно з експертним висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 червня 2015 року № 5/05/15, проведеним на виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 23 квітня 2015 року, дійсна вартість квартири АДРЕСА_1 станом на день укладення договору дарування від 13 червня 1996 року становила 185 910 951,18 рублів. Враховуючи введення в Україні 26 серпня 1996 року грошової одиниці - гривні, встановлення співвідношення обміну купоно-карбованців на гривні, проіндексована вартість вказаної однокімнатної квартири таким чином у 3-му кварталі 1996 року становила у гривневому еквіваленті - 1 859,11 грн, у доларовому еквіваленті - 1 093,59 доларів США.

Дійсна вартість спірної квартири (зі здійсненими ремонтними роботами, а саме: встановлення індивідуального опалення, заміни підлогового покриття, високоякісне пофарбування стін та стель, заміна санітарно-технічних приладів встановлення пластикових вікон) у м. Коломиї на день пред'явлення позову (14 листопада 2014 року) становила 115 088 грн 50 коп. (а. с. 36-50, т. 2).

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що розмір витрат, на які збільшилася вартість квартири, становить 113 229 грн 39 коп., що підтверджується висновком експертизи, а тому внаслідок визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири ОСОБА_3 має право на відшкодування вартості понесених нею витрат, здійснених на поліпшення цієї квартири відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому суд касаційної інстанції вважає, що хоча суд апеляційної інстанції й неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 216 ЦК України, однак суд вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович