АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/8847/13-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/598/К/16 Рунчева О. В.
Категорія № 27 (І) Доповідач Соколан Н. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Соколан Н.О.,

суддів: Зубакової В. П., Митрофанової Л. В.

за участю: секретаря Чубіної А. В.,

представника позивача Бродька Анатолія Івановича,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунутвання своїх вимог зазначив, що між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KS37030188 від 31.10.2006 року, відповідно до умов якого відповідач отримав у кредит кошти в розмірі 2 251,84 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік.

Свої зобов'язання відповідач належним чином не виконував, а тому станом на 13.09.2013 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 28 925,74 грн.

За таких обставин, уточнивши вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по відсоткам за договором DNH4KS37030188 від 31.10.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 21.09.2008 року по 21.09.2013 року у розмірі 8 219,21 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції не з?ясував всіх обставин справи та безпідставно не зверну уваги на те, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення; у договорі датою 31.10.2008 року визначено кінцеву дату виконання позичальником своїх дій по виконанню кредиту, а не кінцевий термін спливу виконання грошових зобов'язань; договір між сторонами не є розірваним або припиненим; договором строк позовної давності було збільшено до 5 років.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спору, судом першої інстанції встановлено, що 31.10.2006 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 251,84 грн. на строк 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 10 по 17 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 120,67 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов.

Взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту відповідач належним чином не виконав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дійсно порушені умови договору та утворилась заборгованість, однак позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно умов укладеного кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років (а.с. 8).

В Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відсутній підпис ОСОБА_5

Відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого в нього перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість.

З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_5 ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 25 вересня 2013 року.

Під час розгляду справи, представником відповідача ОСОБА_3 заявлено вимогу про застосування позовної давності (а.с.64).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до Заяви Позичальника від 31.10.2006 року для повного розрахунку за товар, відповідачу ОСОБА_5 надано строковий кредит у сумі 2251,84 грн., на строк 24 місяця, по 31.10.2008 року включно.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив в жовтні 2011 року, в той час як позивач звернувся із вказаним позовом до суду у вересні 2013 року.

Таким чином, виходячи з того, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, та у заяві позичальника від 03.06.2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в своїх постановах у цивільних справах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-1926цс15 від 04.11.2015 року.

Отже, одночасно зі встановленням строку дії договору до 31 жовтня 2008 року, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про збільшення строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду. Однак судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відповідність укладеного договору чинному законодавству й відсутність у зв'язку з цим підстав для визнання його недійсним.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів апеляційну скаргу - відхиляє, а рішення суду першої інстанції залишає без змін згідно ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: