22-ц/775/404/2016(м)
Категорія 57 Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Баркова В.М., Ткаченко Т.Б.

секретаря Собецької О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 травня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №Д00495, відповідно до якого ним був здійснений платіж в сумі 68 000 грн. Ретельно ознайомившись із текстом договору виявив введення в оману щодо ціни (замість погодженої ціни автомобіля 360 000 грн., в договорі зазначено 680 000 грн.), щодо правової природи договору (лізинг замість договору купівлі-продажу), щодо першого адміністративного платежу в 10% від предмета лізингу, який не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг» і за умовами договору був сплачений за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору та не підлягає поверненню. Сплачені 68 000 грн. вважав частиною вартості автомобіля, оскільки в іншому випадку не погодився би на сплату такої винагороди за підготовку документів, яка явно не відповідає обсягу робіт. Також наголошував на відсутності дозвільних документів (ліцензії) у відповідача як фінансової станови; на несправедливість умов договору та його недійсність згідно положень ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відсутність в договорі будь-яких положень щодо відповідальності лізингодавця та продавця за невиконання умов договору; встановлення жорстких обовязків позивача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця; надання продавцю права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця. Всупереч вимогам ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» після внесення оплати його не був представлений для огляду товар. За змістом договору передбачено комісію по супроводженню договору, що є по суті іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить графіку покриття витрат, витрати лізингових платежів та їх обсяг сторони не погодили. Також вказував на те, що договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, договір фінансового лізингу №Д00495 від 07 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» визнано недійсним, стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 у рахунок повернення сплачених за договором кошти в сумі 68 000 грн. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» в дохід держави судовий збір у розмірі 680 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні даного позову, стягнути з ОСОБА_2 на користь відповідача витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 748 грн.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином шляхом направлення телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм апеляційного суду 02 червня 2016 року за №1298 (а.с.119, 120).

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не зявились.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, відповідно до ст.303 ЦПК України в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Євролізинг Україна» задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.212 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванний договір фінансового лізингу за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Як встановлено судом 07 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу №Д00495 за умовами п.1.1 якого предметом фінансового лізингу по договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації (додаток №2 договору), а саме: Citroen DS4. Умовами договору (п.8.2) та додатком №1 до договору також передбачено, що вартість предмета лізингу встановлена у розмірі 28 936,17 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на момент підписання договору складає 680 000 грн.; авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу складає 14 468,09 доларі США, щомісячний авансовий платіж дорівнює 1 205,67 доларів США; адміністравний платіж (10%) 2893,62 доларів США; комісія за передачу (3%) 868,09 доларів США.

Згідно п.1.4 договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором.

Згідно банківської квитанції (а.с. 19) позивач 07 травня 2015 травня перерахував на поточний рахунок відповідача грошові кошти у сумі 68 000 грн. як платіж за договором фінансового лізингу №Д00495.

Після цього, 07 травня 2015 року відповідачем був виданий гарантійний лист із письмовим зобовязанням поставити позивачу транспортний засіб марки Citroen DS4, вартістю 340 000 грн., 2013 року випуску, протягом 7 робочих днів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції умови спірного договору визнано несправедливими в порушення вимог закону, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України.

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1,3).

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Застосовуючи цю норму, суди повинні визначити на підставі яких ознак, зазначених у ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-40цс13 від 11 вересня 2013 року.

Згідно ст.509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання, вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та не порушення прав інших осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу.

Зокрема, у п.8.2 договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (28 936,17 доларів США), яка за умовами договору може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу продавця (п.8.3 договору).

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця на підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Також із договору (п.1.1) та специфікації (додатку №2) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, адже, відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу.

Згідно пунктів 12.1, 12.13 договору лізингоодержзувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платі в такому випадку поверненню не підлягає, крім того, на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Відповідно до п.3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувчем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти за мінусом 40% від сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу.

Таким чином, за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки, одержує від останнього вигоду у розмірі 40% від сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п.12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу у розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

У той же час, договором не передбачена така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства, зокрема п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якого лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізинг або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до п.10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодерджувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору у розмірі 5%.

Відповідно до п.10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного договору передбачено обовязок сплатити лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

В такий спосіб передбачено ймовірне подорожчання предмету лізингу. При цьому, не передбачено дій лізингодавця щодо повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Зміст спірного договору фінансового лізингу дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено судом першої інстанції, договір фінансового лізингу від 07 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що діючим законодавством не вимагається нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, є безпідставними.

Задовольняючи позов про визнання оспорюваного договору фінансового лізингу недійсним, суд першої інстанції вірно застосував положення ст.808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів, на підставі наданих сторонами доказів (ст.212 ЦПК України) дійшов вірного висновку, що при укладені договору був порушений принцип добросовісності, включені умови, які є несправедливими, мається дисбаланс між правами та обовязками сторін.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, а також від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст.4 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Представником відповідача у письмових запереченнях на позов (а.с.43-48), з посиланням на довідку Нацкомфінпослуг ФЛ №541 від 23 вересня 2014 року, було підтверджено відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено, у звязку з чим, остання підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

ОСОБА_3