Справа № 303/6423/15-ц
№ 2/303/70/16
Рядок стат.звіту - 1
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Гутій О.В.

при секретарі Фозекош І.І.

з участю позивача ОСОБА_1

його представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання владних рішень незаконними та їх скасування, визнання свідоцтв про право власності недійсними, набуття права власності на майно за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання владних рішень незаконними та їх скасування, визнання свідоцтв про право власності недійсними, набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивує тим, що в 1974 році позивач, ОСОБА_1, одружився із ОСОБА_6. Із дня одруження він, як член сімї, став проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. Головою (власником) вказаного дворогосподарства був батько дружини ОСОБА_7. Дворогосподарство відносилося до категорії колгоспного двору. Станом на 1974 рік в даному дворогосподарстві постійно проживали: ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_8, їхній син ОСОБА_9, дружина позивача ОСОБА_1 (ОСОБА_6, ОСОБА_9) ОСОБА_10 та двоє її синів від першого шлюбу: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також позивач, ОСОБА_1. В період проживання в будинку батьків дружини позивача у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_5 Вказаний будинок збудовано в 1946 році та складався із двох житлових кімнат 35 м2, кухні 12.50 м2 та 2-х підсобних приміщень 5.5 м2 та 5.60 м2 для проживання в ньому такої кількості осіб: дорослих та дітей, був затісний, що стверджується довідкою ОСОБА_5 сільської ради №4 від 12.01.2015 року та планом будівлі. Восени 1979 року, з ініціативи та за згодою власника дворогосподарства ОСОБА_7, позивач з дружиною, поряд зі старим будинком, розпочали будівельні роботи для збудування нового будинку для проживання окремо їх сімї. 21 вересня 1980 року ОСОБА_7 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть І-ФМ №297236 від 24.09.1980 року. Під осінь 1992 року сімя позивача в складі дружини та двох дітей переселилися із старого до нового будинку. Позивач також зазначає, що у 1988 році, ОСОБА_11 одружився і з 1990-1992 р.р. постійно проживав із дружиною в її помешканні в с.Клиновець Мукачівського району по вул. Садова, 13, де, 04.05.2013 року помер. Сімя позивача вела безперешкодно та відкрито селянське господарство. 24.01.2008 року дружина позивача ОСОБА_15 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ФМ №057320 від 25.01.2008 року. В новозбудованому будинку залишилися проживати позивач з сином ОСОБА_14, що стверджується довідками №823 та №824 від 29.07.2014 року. За час життя дружини правовстановлюючих документів на будинок не оформляли. Після смерті дружини позивач вирішив оформити право власності на будинок та землю. Однак, в сільській раді йому повідомили, що право власності буде реєструватись на всіх зареєстрованих в дворогосподарстві осіб, в тому числі і на ОСОБА_11. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.12.2014 року ОСОБА_11 визнано таким, що втратив право користування житлом. В ході розгляду даної справи було надано виписку з протоколу 16-ої сесії Великовизницької сільської ради Мукачівського району 21-го скликання від 31 травня 1994 року про передачу у приватну власність земельну ділянку в с.В.Визниця, площею 0,50 га, з них 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_11. В 2011 році позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_5 сільської ради, третя особа ОСОБА_11 про визнання нечинними рішень владних повноважень. В ході даного судового процесу позивачу стало відомо, що 30.09.2002 року ОСОБА_5 сільської ради Мукачівського району було прийнято рішення за №36 «Про оформлення права власності та реєстрацію домоволодіння» в с.В.Визниця по вул.Піонерів, 14 Мукачівського району за ОСОБА_11 та на підставі якого останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.04.2011 року, що стверджується копіями рішення ОСОБА_5 сільської ради №36 від 30.09.2002 року та витягом із реєстру про право власності від 05.04.2011 року. У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_16, ОСОБА_3, ОСОБА_5 сільської ради, РС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та визнання права власності на житловий будинок. У ході судового засідання 15.07.2015 року представником відповідачів було подано заперечення до якого долучено рішення 9-ї сесії 21 скликання ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів від 27.02.1992 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво» відповідно до якого передано у довічне спадкове володіння земельну ділянку площею 0,50 га на перебудову житлового будинку по вул.Піонерів, 14 в с.Визниця гр. ОСОБА_11 04.05.2013 року ОСОБА_11 помер та за ним відкрилася спадщина на будинок №14 по вул. Піонерів, 14 в с.В.Визниця, згідно свідоцтва про право власності за законом. Таким чином, ОСОБА_11, а в послідуючому ОСОБА_3, який збудовано особисто позивачем і за його кошти, порушується його право власності на домоволодіння.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

У силу ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ОСОБА_5 сільської ради від 01 червня 2011 року № 182 згідно записів погосподарської книги № 3 за 1953-1955 роки за адресою с. В.Визниця, 165 (на теперішній час - вул. Піонерів, 14), який побудований у 1946 році, були прописані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, голова сім'ї, член сільськогосподарської артілі «Червоний Партизан» та члени його сім'ї, в тому числі ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_7 - дочка (а.с. 4, 7).

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_17 01.10.1974 (а.с. 18).

ОСОБА_7 помер 21.09.1980 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ФМ № 297236 (а.с. 19).

На час смерті ОСОБА_7 21.09.1980 року в дворогосподарстві були прописані ОСОБА_15 дочка, ОСОБА_9 син, ОСОБА_11 внук (а.с. 23).

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін та показань свідків на вказаній земельній ділянці у 1989 році був побудований новий житловий будинок, старий був знесений.

До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР N 885-XII був введений в дію Закон України "Про власність".

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року N 20 (п. 6) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до рішення ОСОБА_5 сільської ради від 27.02.1992 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво» ОСОБА_11 було надано в довічне успадковане володіння земельну ділянку, площею 0,50 га на перебудову житлового будинку згідно проекту планування та забудови села по вул. Піонерів , 14 в с. В.Визниця (а.с. 18 а).

Згідно із рішенням виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради від 30 вересня 2002 року № 36 за ОСОБА_11 було оформлено право власності на домоволодіння в с. В.Визниця, вул. Піонерів, 14 (а.с. 15) та було видано свідоцтво право приватної власності на вказаний будинок (а.с. 16).

ОСОБА_15 померла 24.01.2008 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ФМ № 057320 (а.с. 20)

ОСОБА_11 помер 03.05.2013 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ФМ № 153586 (а.с. 21).

Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно домоволодіння № 14 вул. Піонерів в с. В.Визниця, яку прийняла та оформила відповідач ОСОБА_3 (а.с. 60, 61).

Позивач, звертаючись з цим позовом до суду, посилався на те, що будинок № 14 по вул. Піонерів в с. В.Визниця будувався ним разом з дружиною, а оскаржуваними рішеннями та свідоцтвами порушується його право власності на будинок. Також позивач посилається на те, що ОСОБА_11 не був останнім власником спірного будинку, не був землекористувачем земельної ділянки, яку виділено ОСОБА_7 як члену колгоспного двору.

Натомість як вбачається з ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 сільської ради, третя особа ОСОБА_11 про визнання нечинними рішень суб'єкта владних повноважень ОСОБА_11 працював столяром в колгоспі «100-річчя Леніна» та був головою дворогосподарства, а отже мав право на реєстрацію права власності на земельну ділянку та домогосподарство за собою (а.с. 39-42).

При цьому позивач не надав суду доказів того, що йому виділялася вказана земельна ділянка для будівництва, а також, що він був членом колгоспного двору на момент припинення його існування (з урахуванням того, що зареєстрований позивач за вищевказаною адресою з 2008 року).

Крім того, позивач просить суд визнати за ним право власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 9,10 своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Вказані обставини у сукупності позивачем не доведені та не підтверджуються належними і допустимими доказами, оскільки позивач ніколи не вважав, що спірне майно є чужим, а навпаки вважає його своїм, а тому підстав для визнання права власності за набувальною давністю немає.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується заяви позивача про поновлення процесуальних строків звернення до суду, то суд приходить до такого висновку.

Згідно із ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Натомість, процесуальні строки, які просить поновити позивач, відповідно до ст. 67 ЦПК України є строками, в межах яких вчиняються процесуальні дії, і які встановлюються законом, а якщо не визначені законом - встановлюються судом.

З урахуванням вказаного, поняття позовна давність та процесуальні строки не є тотожними.

Під час розгляду даної справи сторонами не заявлялося про застосування позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України, а тому така судом не застосовується.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11,15,257, 261, 344, ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд,-

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання владних рішень незаконними та їх скасування, визнання свідоцтв про право власності недійсними, набуття права власності на майно за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали учать у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.В.Гутій