Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1006/16-ц

Номер провадження: 2/511/520/16

05 липня 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О. В.,

секретаря - Кирилової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Єгорівської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,119 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області.

В позові зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 0,119га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території Єгорівської сільської ради, масив «Мале -2» СТ « Гідравлік -3», ділянка НОМЕР_3,НОМЕР_4, яка належала йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 06.10.2000 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2007 року матір позивача - ОСОБА_3, яка була дружиною спадкодавця ОСОБА_2, успадкувала зазначену земельну ділянку, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем та не заявила про відмову від спадщини. Мати позивача - ОСОБА_3 хоч і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: земельну ділянку площею 0,119га, що розташована в Одеській області, Роздільнянському районі, на території Єгорівської сільської ради, СТ «Гідравлик -3», масив «Мале -2», ділянка під НОМЕР_3,НОМЕР_4, однак не встигла її зареєструвати відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». ІНФОРМАЦІЯ_2 матір позивача ОСОБА_3 померла. Після її смерті була відкрита спадщина і позивач як єдина донька спадкодавця звернулася із відповідною заявою від 28.05.2014 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Затолокіної К.Я. про прийняття спадщини, на що отримала у відповідь лист про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та здійснення державної реєстрації права власності від 01.07.2014 року № 36/02-14 на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_5, а саме: вказану земельну ділянку площею 0,119га. у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності спадкодавця ОСОБА_3 Враховуючи вищезазначене позивач ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності по праву спадкування за законом на зазначену земельну ділянку, яка належала ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, надавши через канцелярію суду до судового засідання заяву про підтримання своїх позовних вимог та з проханням справу розглянути у її відсутність. ( а.с.101;105).

Єгорівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області про час та місце слухання по справі була сповіщена належним чином рекомендованим листом, до суду надійшла суду заява в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнали, просили слухати справу без участі їх представника.(а.с.101;102;104)

Суд розглядає справу в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду письмові докази, оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 23.12.2013 року, на підставі актового запису № 12445 ( а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_1. народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесі, її батьками зазначені: Батько - ОСОБА_2, Мати - ОСОБА_3.(а.с.6).

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1. 08.08.1982 року уклала шлюб з ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка «ОСОБА_3».(а.с.10).

ОСОБА_3 за життя, а саме 01.08.2007р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме спірну земельну ділянку після смерті чоловіка - ОСОБА_2, але у встановленому порядку право власності не зареєструвала.

Після смерті матері позивача - ОСОБА_3 відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 0,119га, що розташована в Одеській області, Роздільнянському районі, на території Єгорівської сільської ради, СТ «Гідравлик -3», масив «Мале -2», ділянка під НОМЕР_3,НОМЕР_4.

При житті ОСОБА_8 земельна ділянка площею 0,119га, що розташована в Одеській області, Роздільнянському районі, на території Єгорівської сільської ради, СТ «Гідравлик -3», масив «Мале -2», ділянка під НОМЕР_3,НОМЕР_4 належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, була отримана після смерті чоловіка - ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказана земельна ділянка належала померлому ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданого 06.10.2000 року на підставі рішення 12 сесії XXШ скликання Єгорівської сільської Ради народних депутатів Одеської області від 24.05.2000 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4224 ( а.с.14-15).

Приватним нотаріусом Затолокіною К.Я. позивачу ОСОБА_1 було відмовлено листом від 01 липня 2014 року № 36/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу та кадастрового номеру земельної ділянки в державному акті про право власності на землю. (а.с.18).

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Дана правова позиція підтримана Верховним судом України, зокрема, в ухвалі від 15.09.2010 року у справі № 6-1391св10 та в ухвалі від 18.08.2010 року у справі № 6-25009св10.

Таким чином, єдиним способом захисту ОСОБА_1 свого права на спадщину, було звернення до суду із позовом про визнання права власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_3

При житті ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого заповідала ОСОБА_1 належну їй квартиру під АДРЕСА_1, будь-якого розпорядження на інше належне майно в тому числі і земельну ділянку - розпорядження не зробила, заповіту не залишила - тому має місце спадкування за законом.

Ст. 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Спадкуванням, згідно ст.1216 ЦК України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах без зміни її цільового призначення, а ст. 81 ч. 1 п. «г» ЗК України встановлено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину.

Згідно до п.2 ч. 6 ст. 126 Земельного кодексу України на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень,роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Статтею 202 Земельного кодексу України встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року «Про затвердження порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку» територіальний орган Держкомзему за місцезнаходженням земельної ділянки проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на неї. Власник земельної ділянки подає для здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку : а) державний акт з відміткою нотаріуса про перехід права власності на земельну ділянку; б) цивільно - правовий договір про відчуження земельної ділянки у разі набуття права власності на земельну ділянку за таким договором або свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 на законних підставах набула право на право власності на земельну ділянку площею 0,119га, що розташована в Одеській області, Роздільнянському районі, на території Єгорівської сільської ради, СТ «Гідравлик -3», масив «Мале -2», ділянка під НОМЕР_3,НОМЕР_4, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, яка за життя не встигла до кінця юридично оформити право власності, а саме: не встигла провести державну реєстрацію свого права на земельну ділянку та виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, враховується, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п. 1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п. 1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п. 2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України». У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «ОСОБА_10 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія ОСОБА_10О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Стосовно повноважень власника та носіїв обов'язків слід зазначити, що широке формулювання ст. 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок проте, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують права третіх осіб; право власності є абсолютним, отже власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Відповідно ж до ст. 1 Протоколу № 1 держава зобов'язана належним чином організовувати суспільні відносини власності, щоб суб'єктивне право власності було ефективним, стосовно методів та заходів того, як це зробити, держава володіє певним розсудом і значними повноваженнями, водночас правове регулювання повинно підкорятися базовим міжнародним стандартам, які сформульовані Європейським судом з прав людини і ці стандарти складаються із трьох основоположних принципів права: верховенства права, балансу публічних і приватних інтересів, судового контролю.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 3/2014, відкритої 28.05.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Затолокіною К.Я. (а.с.30-95), позивач в порядку ст. 1270 ЦПК України своєчасно в 6-ти місячний строк, тобто 28.05.2014 року звернулася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. При цьому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Затолокіною К.Я. відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтвердили би належність земельної ділянки спадкодавцеві (а.с.18).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем як за законом так і за заповітом майна померлої та вчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщина, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері - ОСОБА_3

Окрім того, з копії членської книжки садовода № 230 СТ «Гідравлік -3» садового масиву «Мале - 2» вбачається, що ОСОБА_3 являлась членом садівничого товариства з 1988 року та після її смерті садова ділянка НОМЕР_3-НОМЕР_4 закріплена за її дочкою ОСОБА_1., яка в свою чергу проводить оплату по сплаті внесків, електроенергії, та води.(а.с.96-99).

В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що за ОСОБА_1 належить визнати право власності на земельну ділянку площею 0,119га, що розташована в Одеській області, Роздільнянському районі, на території Єгорівської сільської ради, СТ «Гідравлик -3», масив «Мале -2», ділянка під НОМЕР_3,НОМЕР_4, з цільовим призначенням для ведення садівництва в порядку спадкування за законом, після смерті її матері ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі ст. ст. 1218, 1223, 1225, 1268-1270, 328, 392 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Єгорівської сільської ради, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, (ІПННОМЕР_5) право власності по праву спадкування за законом на земельну ділянку НОМЕР_3, НОМЕР_4, що розташована на території Одеської області Роздільнянського району Єгорівської сільської ради «Гідравлік-3» масиву «Мале-2» загальною площею 0,119 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, на підставі Державного акту про право приватної власності на землю НОМЕР_6, виданого 06.10.2000 року Єгорівською сільською радою народних депутатів Роздільнянського району Одеської області на підставі рішення 12 сесії ХХІІІ скликання Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 24.05.2000 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4224.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. В. Іванова