Справа № 495/6728/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 13.11.1997 року)

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 19.10.2015 року)

від відповідача: Павленко В.С. (довіреність б/н від 24.12.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6728/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4

про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В :

16.09.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 30.03.2016 року уточнень) до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач) про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя (а.с.3-5, 115-116).

Так, ОСОБА_1, з урахуванням остаточних уточнень, просить суд:

- виділити ОСОБА_1 у власність ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га;

- виділити ОСОБА_4 у власність ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га;

- зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю залишити без розгляду;

- державне мито, яке підлягає стягненню відстрочити до ухвалення судового рішення і стягнути зі сторін відповідно до вартості виділеного майна кожній стороні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за період шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.07.2007 року належить на праві приватної власності відповідачу, який в добровільному порядку відмовляється його розподілити.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2015 року відкрито провадження по справі № 495/6728/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя. Справу призначено до розгляду (а.с.22).

01.12.2015 року ОСОБА_4 подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю (а.с.56-58).

Так, ОСОБА_4, просить суд:

- відмовити ОСОБА_1 в позові розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя;

- поділити належне ОСОБА_4 до ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності набуте за час шлюбу майно у вигляді квартири АДРЕСА_1;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 ? частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,125 га, яка розташована по АДРЕСА_2;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Такі зустрічні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що з 1995 року сторони проживають окремо та ведуть окреме домашнє господарство, ОСОБА_4 проживає за межами міста, має іншу сім'ю, в якій у нього ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_3. В результаті окремого ведення господарства з іншою сім'єю він побудував спірний будинок та у 2007 році здав його в експлуатацію. Крім того, після укладання між сторонами шлюбу вони придбали у спільну власність квартиру, в якій ОСОБА_1 зараз проживає, тобто така квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 доОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об'єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя (а.с.62-63).

Позивач - ОСОБА_1, та її представник - ОСОБА_2, в судовому засідання 30.03.2016 року заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Відповідач - ОСОБА_4, в судові засідання не з'явився, але його представник - Павленко В.С., в судовому засіданні 30.03.2016 року заявлений ОСОБА_4 зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 15.12.1979 року між позивачем - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачем - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис за № 37.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6).

За твердженням ОСОБА_1, у період сумісного шлюбу з ОСОБА_4 ними разом було збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.07.2007 року належить на праві приватної власності ОСОБА_4, який в добровільному порядку відмовляється його розподілити, у зв'язку з чим такий будинок підлягає примусовому поділу між сторонами, як майно, що є загальною спільною власністю подружжя.

За твердженням ОСОБА_4, з 1995 року сторони проживають окремо та ведуть окреме домашнє господарство. Він проживає за межами міста, має іншу сім'ю, в якій у нього ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_3. В результаті окремого ведення господарства з іншою сім'єю він побудував спірний будинок та у 2007 році здав його в експлуатацію, а тому він є його особистою приватною власністю. Крім того, після укладання між сторонами шлюбу вони придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1, в якій ОСОБА_1 зараз проживає, тобто така квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними.

Між тим, суд за такими доводами та вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсно з 15.12.1979 року по 15.07.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до складеного 08.07.2005 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 (інвентаризаційна справа № 912), його власником є ОСОБА_4 (а.с.9-11).

Згідно із Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 27.04.2007 року, житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 прийнятий в експлуатацію (а.с.14-15).

30.05.2007 року Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області винесено рішення № 56 «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2» (а.с.16).

30.07.2007 року Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області видано ОСОБА_4 Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.52).

Згідно із Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15710264, виданим 27.08.2007 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», ОСОБА_4 є власником (форма власності - приватна, частка 1/1) будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.53).

Отже, житловий будинок АДРЕСА_1було побудовано та прийнято в експлуатацію дійсно у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, в матеріалах справи відсутні, а позивачем - ОСОБА_1, та її представником - ОСОБА_2, не представлено до суду доказів, які б свідчили, що житловий будинок АДРЕСА_2, було збудовано не ОСОБА_4 самостійно (за особисті кошти), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_1 та ОСОБА_4), а тому, на думку суду, вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між сторонами.

Позивачем - ОСОБА_1, та її представником - ОСОБА_2 були подані до суду заяви про викликв судове засідання для допиту та дачі пояснень свідків (а.с.88, 97).

В судове засідання 16.03.2016 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.111-113).

Між тим, суд до показань і пояснень даних свідків ставиться критично та вважає, що вони не підтверджують того факту, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Так, по-перше, такі показання і пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 різняться та повністю суперечать письмовим поясненням і показанням громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які були опитані адвокатом Павленком В.С. в порядку ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с.91-95).

По-друге, свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 вказали на той факт, що не знають чи вкладала (витрачала) ОСОБА_1 гроші на будівництво (ремонт) спірного будинку, у свою чергу, зазначили, що ОСОБА_7 прибирала, готовила їжу, годувала собак, допомагала клеїти шпалери.

Крім того, Верховний Суд України в абзаці 4 пункту 27 Постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року за № 2 зазначив, що виходячи зі змісту статті 59 Цивільного процесуального кодексу України та з урахуванням положень частини першої статті 218 Цивільного кодексу України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму (передача грошей, придбання нерухомого майна тощо).

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено матеріалами та було вище зазначено, власником житлового будинку АДРЕСА_2 є саме ОСОБА_4 та такий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя (ОСОБА_1 та ОСОБА_4) та не підлягає поділу між сторонами, у зв'язку з чим і відсутні підстави для повторного визнання вказаного майна особистою приватною власністю ОСОБА_4

Не заслуговують на уваги доводи та вимоги ОСОБА_4 про поділ квартири АДРЕСА_1, як спільної сумісної власності сторін, оскільки дана квартира, згідно із Розпорядженням органу приватизації № 7275 від 26.07.2000 року, Свідоцтвом про право власності на житло від 26.07.2000 року та Технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с.71-72, 75), належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у рівних долях (по 20/300).

Щодо вимог ОСОБА_4 про визнання його особистою приватною власністю земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,125 га, яка розташована по АДРЕСА_2, то дана земельна ділянка знаходиться лише в користуванні, а не у власності ОСОБА_4, про що свідчать лист Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області про надання інформації № 9-1510-99.13-917/15-15 від 28.10.2015 року та відповідь Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області№ 750 від 04.11.2015 року (а.с.43, 49).

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та неправомірність позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, у зв'язку з чим в задоволенні таких позовів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 368 Цивільного кодексу України, п.3 ч.1 ст.57, ст.60, Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 197, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко