№ 201/2014/16 - ц
провадження 2/201/1241/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, квартирою та стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 лютого 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину їй належить 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, інші частки належать відповідачкам: 3/8 частин цього житла належать ОСОБА_2 (сестра позивачки) і ? частка належить ОСОБА_3 (мати останньої), але відповідачки перешкоджають позивачці користуватися вказаною своєю власністю, мешкати у вказаній квартирі, вони проти цього заперечують, постійно відбуваються конфлікти, стосунки їх не склалися, мають неприязні відносини, вимушено мешкають окремо, були звернення до міліції і лікарні. Позивач в спірній квартирі вимушено не мешкає, в них склалися тривалі неприязні стосунки з цими відповідачками, в неї іншого постійного житла в цьому місті немає, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. З метою врегулювання конфлікту та можливості користуватися своєю власністю позивач вважає можливим своє мешкання в спірній квартирі, тому просила визначити порядок користування цим житлом згідно запропонованого нею варіанту ій виділити для мешкання окрему більшу житлову кімнату, а відповідачкам відповідні дві інші окремі житлові кімнати, решту приміщень залишити в спільному користуванні, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що дійсно частина вказаної спірної квартири по документам належить позивачці, а інші частині належать їм, але вони не проти мешкання позивачки з дитиною в цій квартирі, вони лише проти мешкання там її (позивачки) чоловіка, конфлікти провокує і породжує позивач та її чоловік, запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спірним житлом буде порушувати їх права через те, що позивачка просить собі виділити не окрему, а прохідну і більшу кімнату та площа її більше долі власності, що для них не прийнятно; вони взагалі пропонували продати цю квартиру і гроші поділити відповідно до часток власності, але позивачка так не захотіла. Вважають можливим співмешкання сторін в квартирі, конфлікти є, але їх можливо вирішити, у відповідачки також є неповнолітні діти. Крім того, у позивачки та її чоловіка є інше постійне житло (будинок), яке перейшло до них в порядку спадкування, але вони його не реєструють і намагаються погіршити умови відповідачок. Все ними зроблено при оформленні своїх документів про право власності на спадщину стосовно частин спірного житла та мешкання в цій квартирі згідно вимог закону, нічиїх прав не порушують, перешкод в користуванні житлом позивачу не чинять. Вважають позовні вимоги безпідставними і не обґрунтованими, можливо проживати в квартирі і без визначення порядку користування житлом, просили в їх задоволенні відмовити обсязі в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мешкали та були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, житлова площа цієї квартири 43.4 кв. м., загальна площа 63.1 кв. м.. В передбаченому законом порядку вони приватизували займане житло і отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 07 жовтня 1996 року. ОСОБА_4В помер 30 вересня 2014 року, ОСОБА_5 померла 24 жовтня 2014 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 серпня 2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 2015 року позивачці ОСОБА_1 належить 3/8 частки квартири АДРЕСА_2, інші частки належать відповідачкам: 3/8 частин цього житла належать ОСОБА_2 (сестра позивачки) і ? частка належить ОСОБА_3 (мати останньої), але відповідачки, на думку позивачки, перешкоджають ОСОБА_1 користуватися вказаною своєю власністю, мешкати у вказаній квартирі, вони проти цього начебто заперечують, постійно відбуваються конфлікти, стосунки їх не склалися, мають неприязні відносини, вимушено мешкають окремо, були звернення до міліції. Позивач в спірній квартирі вимушено не мешкає, в них склалися тривалі неприязні стосунки з цими відповідачками, в неї іншого постійного житла в цьому місті немає, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. З метою врегулювання конфлікту та можливості користуватися своєю власністю позивач вважає можливим своє мешкання в спірній квартирі, тому просила визначити порядок користування цим житлом згідно запропонованого нею варіанту ій виділити для мешкання окрему більшу житлову кімнату, а відповідачкам відповідні дві інші окремі житлові кімнати, решту приміщень залишити в спільному користуванні. Виник спір стосовно мешкання у вказаному житлі та порядку користування ним, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач і відповідачі мають правовстановлюючі документи на спірне житло у відповідних частках, вказана квартира зараз перебуває їх в спільній частковій власністю, інше не визначено домовленістю і фактично не розподілено між сторонами; право власності сторін визнане і ніким не ос порене; частки в спірній квартирі визначено, інших домовленостей стосовно часток спільної власності не існує. Між сторонами відбуваються конфлікти, стосунки їх не склалися, мають неприязні відносини, вимушено мешкають окремо, були звернення до міліції; позивач в спірній квартирі вимушено не мешкає, в них склалися тривалі неприязні стосунки з цим відповідачами, в позивачки іншого постійного житла в цьому місті немає (документів про це не надано).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В звязку з можливим користуванням спірною квартирою у сторін постійно виникають сварки, конфлікти, є спори стосовно порядку користування квартирою в цілому та окремими житловими кімнатами і допоміжними приміщеннями. В добровільному порядку спір стосовно цього не вирішено і вони вимушені звернутися з позовом до суду про встановлення порядку користування квартирою.

Заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами відбуваються конфлікти, стосунки їх не склалися, мають неприязні відносини, вимушено мешкають окремо, були звернення до міліції; позивач в спірній квартирі вимушено не мешкає, в них склалися тривалі неприязні стосунки з цим відповідачами, в позивачки іншого постійного житла в цьому місті немає (документів про це не надано). Але позивачка не заявляє вимоги про усунення перешкод в користуванні цим житлом, не заявлено вимоги і про вселення в квартиру, суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової площі в Українській РСР встановлюється у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину.

Судом зясовано, що квартира АДРЕСА_2, житловою площею 43.4 кв. м., загальною площею 63.1 кв. м., має три житлові кімнати площею 18.1 кв. м., 12.8 кв. м. і 12.5 кв. м., а також є кухня площею 7.8 кв. м., ванна кімната площею 2.1 кв. м., вбиральня площею 1.1 кв. м., коридор площею 4.8 кв. м., вбудована шафа площею 1.0 кв. м., балкон площею 1.0 кв. м. та лоджія площею 1.9 кв. м..

Позивач пропонує виділити їй для мешкання житлову кімнату площею 18.1 кв. м., відповідачці ОСОБА_2 кімнату площею 12.5 кв. м., відповідачці ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12.8 кв. м., а місця загального користування (коридор, кухня, вбудована шафа, балкон, вбиральня та інш.) залишити в загальному користуванні.

Вказаний варіант порядку користування вказаним житлом неможливий, оскільки житлові кімнати площею 12.8 кв. м. і 18.1 кв. м. суміжні, а не окремі і прохід в кімнату площею 12.8 кв. м. неможливим без проходу через кімнату площею 18.1 кв. м.; такий порядок користування житлом буде напружувати їх відносини, не вирішить спір і буде породжувати нові конфліктні ситуації. Крім того, балкон, згідно вказаного запропонованого варіанту користування квартирою, буде в розпорядженні лише позивачки, лоджія лише в розпорядженні відповідачки ОСОБА_3, а відповідачка ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми буде позбавлена можливості користуватися і балконом і лоджією, а в разі користування знову конфлікт. Запропонований варіант користування вказаною квартирою також не відповідає розміру часток власності сторін у вказаному житлі і площа запропонованої позивачці кімнати перевищує в розмірі площу, яка їй в ідеальній долі належить відповідно до 3/8 часток власності, а відповідно частки житлової площі квартири відповідачок будуть менші, ніж їм належно до ідеальних часток власності, що значно погіршує їх становище як співвласниць цієї квартири.

Позивач не може претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав відповідачів. Позивач претендує і наполягає на виділенні їй для користування житлової кімнати більшою площею, що на думку суду з огляду на вищезазначене не можливо.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням.

Спірна квартира має одну ізольовану житлову кімнату та дві суміжні, у позовній заяві та в судовому засіданні позивач ставить питання саме в вигляді запропонованого ним варіанту вирішення спору і порядку користування спірним житлом, але вказане буде звужувати їх можливість користування квартирою та порушувати право власності та загального користування відповідно до їх часток власності, тому, на думку суд, не можливо виділити в користування позивачу кімнату з балконом, а відповідачу кімнату саме з лоджією (можливе лише загальне користуванні вказаних приміщень).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Відповідачі проти такого, запропонованого позивачем, порядку користування квартирою заперечують, але і не пропонують інші варіанти, що також не вирішує спір і не унеможливлює конфлікт сторін.

Не може суд прийняти до уваги з таке твердження позивача і відповідачів, оскільки саме такий варіант порядку користування спірним житлом (що запропонував позивач) не є єдиним і оптимальним, найбільш вірогідним, оскільки він призводить до того, що будуть порушені права відповідачів як власників і користувачів квартирою, не знівелює частину конфліктів і не може привести до вирішеності питання. Фактичного поділу квартири не було, сторони можуть користуватися всією квартирою і в тому числі допоміжними та побутовими приміщеннями.

З огляду на вказане не підлягають задоволенню вимоги про визначення порядку користування квартирою.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач і відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, сторони повинні довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв сторонами до суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність таких або інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і її представника стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки в такому обємі вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, квартирою та стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житлом в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 13, 15, 16, 319, 321, 358, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 9, 47, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, квартирою та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -