справа №336/3869/16-ц
провадження №2-о/333/152/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 07 липня 2016 р.

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Наумов О.О., при секретарі Сергієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Шевченківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя, про встановлення факту смерті особи в певний час, поданою в порядку окремого провадження, -

встановив:

Представник заявника звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи в певний час.

Заява мотивована тим, що 07.01.2016 року помер батько заявника, - громадянин України - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2. Це трапилося на території міста Шахтарська, яка в даний час не підконтрольна українській владі та на якій не діють державні установи та органи влади України. Після смерті батька в бюро судово-медичних експертиз заявнику було вручено лікарське свідоцтво про смерть № 7 від 08.01.2016, в якому констатована смерть його батька внаслідок гострого інфаркту міокарду. Документ засвідчений підписом посадової особи закладу охорони здоровя ДНР та скріплений відповідною печаткою. Оригінал цього свідоцтва був вилучений при видачі свідоцтва про смерть. Саме свідоцтво видане від імені державного органу реєстрації актів цивільного стану ДНР, що діє всупереч законодавству України на території окремих районів Донецької та Луганської областей.

Із засобів масової інформації заявнику стало відомо, що будь-які документи, що видаються органами влади чи установами, що діяли всупереч законодавству України на території окремих районів Донецької та Луганської областей не визнаються Україною та не можуть бути підставою для вчинення актових записів, але для встановлення факту смерті батька в судовому порядку йому необхідно було отримати висновок відповідного органу РАЦС про відмову у вчиненні актового запису. Для цього він звернувся до відділу РАЦС Шевченківського району м. Запоріжжя.

В результаті звернення до відділу РАЦС в Шевченківському районі м. Запоріжжя заявнику було надано висновок про необхідність встановлення факту смерті його батька в судовому порядку, що необхідно для вчинення актового запису про його смерть з використанням Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

В той же час встановлення факту смерті батька має для заявника юридичне значення та необхідно йому для прийняття спадщини та оформлення державної допомоги на поховання.

Представник заявника в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, просив заяву задовольнити (а.с.21).

Представники заінтересованої особи Шевченківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надійшов лист, згідно якого просять розглядати справу без їх участі та проти позовних вимог не заперечують (а.с.20).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 234 ч.2 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; усудовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 р. «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованими територіями.

Наданими представником заявника документами встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, рідний батько заявника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8), мешкав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №7 від 08.01.2016 року, в якому констатована смерть його батька внаслідок гострого інфаркту міокарду, документ засвідчений підписом посадової особи закладу охорони здоровя ДНР та скріплений відповідною печаткою (а.с.9-10).

У відповідності зі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Згідно зі ст. 17 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України 18 жовтня 2010 р. № 52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Оцінюючи вказане медичне свідоцтво, видане установою, що розташована на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно померл в м. Шахтарську Донецької області 07.01.2016 р., суд вважає за необхідне встановити факт його смерті в судовому порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 213-215, 234, 256, 257-1, 259 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Шевченківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану м. Запоріжжя, про встановлення факту смерті особи в певний час, поданою в порядку окремого провадження- задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, що був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, що помер в м. Шахтарську Донецької області внаслідок гострого трансмурального інфаркту міокарду задньої стінки лівого шлуночка при гіпертонічній хворобі - 07 січня 2016 року.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які не були присутніми під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Наумов