Справа № 344/1233/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1408/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, повернення безпідставно одержаних коштів та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

01.02.2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вищенаведеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 22.09.2014 року, 31.12.2014 року, 12.02.2015 року, 19.02.2015 року та 04.03.2015 року між нею та ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» були укладені договори позики, кошти за якими нею повернуті повністю і з врахуванням пролонгації договорів у значно більшій сумі, ніж вона розраховувала. Однак, пізніше вона дізналася про те, що на момент укладення вказаних договорів ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» діяло без ліцензії на надання фінансових послуг. Таку ліцензію відповідач отримав лише 28.05.2015 року, у звязку з чим відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст.ст. 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» дані договори позики є недійсними, а кошти в сумі 15054,36 грн. отримані кредитором безпідставно.

11.09.2015 року між нею та ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» був укладений договір позики №801380608. Вказаний договір, хоч і укладений вже після отримання відповідачем ліцензії, однак укладений нею під впливом помилки, оскільки в договорі не вказані реквізити для сплати коштів, порядок сплати, тип відсоткової ставки, мета, на яку надавались кошти, невідомо чи були в особи, яка представляла ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», повноваження на укладення договору, договір укладений в електронному варіанті. Крім того, інформацію про неї, як позичальника, було передано колекторським групам, які вимагають повернення коштів. Таким чином, вказаний договір позики відповідно до ст. 229 ЦК України слід визнати недійсним, а безпідставно отримані відповідачем за вказаним договором кошти в розмірі 6220 грн. їй повернути.

Крім того неправомірними діями відповідача ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінила в 91600 грн. Також моральна шкода завдана їй відповідачем ОСОБА_3, яка порекомендувала взяти позику у ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», і розмір такої моральної шкоди вона оцінила у 267 грн.

У звязку з наведеним позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, повернення безпідставно одержаних коштів та стягнення моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги її доводи про те, що на час укладення спірних договорів позики від 22.09.2014 року, 31.12.2014 року, 12.02.2015 року, 19.02.2015 року та 04.03.2015 року ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» не отримало у встановленому законом порядку ліцензію на надання фінансових послуг. Таку ліцензію відповідач отримав лише 28.05.2015 року, а тому здійснення відповідачем господарської діяльності до вказаної дати є незаконним, отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню. При ухваленні оскаржуваного рішення суд вказував на те, що ліцензії на здійснення такого виду діяльності не потрібно, а також на те, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення ЦК України, які регулюють порядок укладення договорів позики. Однак, такі посилання суду в даному випадку є недоречними, оскільки ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» 21.03.2013 року було зареєстровано саме як фінансова установа, про що було видано відповідне свідоцтво, а тому застосуванню підлягають не загальні положення ЦК України про договори позики, а Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також апелянт вказує, що при вирішенні питання про визнання недійсним договору позики від 11.09.2015 року суд не дослідив та не дав належної оцінки тим обставинам, що при укладенні вказаного договору позики позикодавцем було порушено вимоги ч. 2 та не виконано вимоги абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, в договорі не вказано тип відсоткової ставки та мету надання позики, що є істотними умовами договору. Також всупереч п. 7.4 договору позиковець не надав їй жодних відомостей, які мав надати відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та в порушення розділу 5 договору позики незаконно передав інформацію про неї колекторській фірмі. Крім того, невідомо чи мала особа, яка виступала від імені ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та укладала спірний договір позики ОСОБА_4 повноваження на укладення такого договору.

Таким чином, апелянт вважає, що договір позики від 11.09.2015 року укладений нею під впливом помилки, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, апелянт стверджує, що неправомірними діями ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», які полягають у незаконній передачі інформації про неї колекторській фірмі та тиску на неї невідомих осіб з вимогою сплатити заборгованість, завдали їй моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Також моральна шкода підлягає стягненню і з відповідача ОСОБА_3, яка порекомендувала їй для одержання кредиту звернутися до ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та стверджувала, що даний сервіс є надійним та законним.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.09.2014 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, був укладений в електронному варіанті договір позики №678352048, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 950 грн., зі сплатою 2% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 10 днів. Заборгованості за даним договором позики у позивача перед ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» немає (а.с. 159-169 в т. 1).

31.12.2014 року між сторонами був укладений в електронному варіанті договір позики №289260378, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 1200 грн., зі сплатою 1,97% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 10 днів. Заборгованості за даним договором позики у позивача немає (а.с. 170-177 в т. 1).

12.02.2015 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 був укладений в електронному варіанті договір позики №720308416, за поданою нею заявкою, на суму 2440 грн., зі сплатою 1,98% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики у позивача перед ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» немає (а.с. 178-184 в т. 1).

19.02.2015 року між сторонами був укладений в електронному варіанті договір позики №133707743, за поданою нею заявкою, на суму 600 грн., зі сплатою 1,98% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики немає (а.с. 185-191 в т. 1).

04.03.2015 року між відповідачем ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та позивачем був укладений в електронному варіанті договір позики №525891056, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 2000 грн., зі сплатою 1,98% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» немає (а.с. 192-199 в т. 1).

Також, 11.09.2015 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 був укладений в електронному варіанті договір позики №801380608, за поданою нею заявкою, на суму 5180 грн., зі сплатою 1,61% від суми позики за кожен день користування позикою строком на 30 днів (а.с. 200-205 в т. 1). Заборгованість за даним договором є наявною зі слів позивача та оплачена нею на суму 6620 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсними договорів позики від 22.09.2014 року, 31.12.2014 року, 12.02.2015 року, 19.02.2015 року та 04.03.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що сторони спірних договорів позики на добровільних засадах визначили всі його умови, які прописані чітко і зрозуміло, ініціатива отримання кредиту виходила від позивача, яка погоджувалася з умовами договорів, і, більше того, виконала ці договори, а тому підстав для визнання вказаних договорів позики недійсними немає. Фінансова установа, яка була належним чином зареєстрована як така, надала позику у межах своїх повноважень і ліцензії на такий вид ліцензії не потребувалось.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони спірних договорів позики від 22.09.2014 року, 31.12.2014 року, 12.02.2015 року, 19.02.2015 року та 04.03.2015 року на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від неї, і, укладаючи вказані договори позики, вона погодилася з їх умовами, та, більше того, виконала вказані договори.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та норм закону, які регулюють спірні правовідносини, суд обґрунтовано дійшов висновку, що підстав для визнання вказаних договорів позики недійсними немає.

Доводи апелянта про те, що на час укладення спірних договорів позики ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» було зареєстровано як фінансова установа, однак не отримало у встановленому законом порядку ліцензію на надання фінансових послуг, у звязку з чим вказані договори позики слід визнати недійсними, керуючись при цьому не загальними положеннями ЦК України, які регулюють порядок укладення договорів позики, а Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Ліцензування діяльності фінансових установ врегульовано розділом VI Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 34 вказаного Закону, якою встановлена обовязковість ліцензування, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами:

1) страхової діяльності;

2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення;

3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів;

4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Таким чином, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на який посилається апелянт, не встановлена обовязковість надання ліцензії на укладення простих договорів позики, які були укладені між нею та ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога». Доводи апелянта не спростовують висновок суду першої інстанції про те, що фінансова установа, яка була належним чином зареєстрована як така, надала позику фізичній особі у межах своїх повноважень і ліцензії на такий вид діяльності не потребувалось.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору позики від 11.09.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення нею договору під впливом помилки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що договір позики №801380608 від 11.09.2015 року укладений з ініціативи ОСОБА_2 за її заявкою, в даному договорі вказані реквізити для сплати коштів (розділ 9 договору), порядок сплати (розділ 3 договору), відсоткова ставка (розділ 1 договору). Договір позики відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору позики №801380608 від 11.09.2015 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено вчинення нею даного правочину під впливом помилки.

Доводи апелянта про те, що в договорі позики №801380608 від 11.09.2015 року не вказана мета надання позики, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається із заявки ОСОБА_2 на отримання кредиту (а.с. 204 в т. 1), позичальник не вказувала ціль кредиту, а тому вказана інформація в договорі позики не зазначена.

Доводи апелянта про те, що судом не досліджено повноваження особи, яка представляла ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» - ОСОБА_4 на укладення договорів позики, спростовуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.11.2013 року, де особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, значиться ОСОБА_4 керівник (а.с. 208 в т. 1).

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині повернення безпідставно одержаних коштів є законним та обґрунтованим, оскільки вказані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання договорів позики недійсними.

Також обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим обставинам справи є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, оскільки жодних порушень її прав та законних інтересів, внаслідок чого їй завдано моральної шкоди, позивач не довела.

Більше того, умовами оспорюваних договорів позики не передбачено випадків відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

ОСОБА_5