Ухвала

іменем україни

6 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини указаного будинку.

Позивач посилався на те, що з 1976 року по 12 грудня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, під час якого у 1996 році вони розпочали будівництво будинку АДРЕСА_1 яке закінчили у 1998 році. Зазначав, що він у 1998 році був зареєстрований у вказаному будинку.

Проте за рішенням Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області від 25 жовтня 2007 року за ОСОБА_7 було одноособово визнано право власності на вказаний будинок.

Про вказані обставини йому стало відомо у 2014 році, під час розгляду справи за позовом ОСОБА_7 до нього про визнання таким, що втратив право користування спірним будинком.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що з 1976 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 1996 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було видано 12 грудня 2000 року. З огляду на положення ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), який діяв на той час, датою розірвання шлюбу вважається час видачі свідоцтва про розірвання шлюбу.

Із пояснень свідків та наявних у справі доказів суд встановив, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 252,8 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м, сторони будували у період з 1993 року по 1998 рік, тобто під час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28, 29 КпШС України, ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час будівництва спірного житлового будинку, ст. ст. 368, 369, 370 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Разом із цим згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин у справі та застосувавши до них норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому виходячи із вищезазначених положень законів підлягає поділу між ними з визнанням за позивачем права власності на 1/2 його частини.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Крім того, при вирішенні спору, суд першої інстанції повністю виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, які в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими під час нового розгляду справи.

Скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вдався до переоцінки доказів, які були досліджені місцевим судом, й не досліджуючи нових доказів у справі, дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він суперечить встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам, яким суд першої інстанції у відповідності до ст. ст. 60, 212 ЦПК України, надав належну оцінку.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року скасувати, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна А.О. Леванчук А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак Головуючий: Судді: