н/п 2/490/2183/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2016 р.

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Мамаєвої О.В.,

із секретарем Баришніковою І.М.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

треті особи приватний нотаріус ОСОБА_7, ТОВ "ОТП Факторинг Україна", Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції, служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_5 16.05.2016р. звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору дарування №159 від 27.01.2015 року, за яким ОСОБА_3 подарував 1/2 частку нежитлового об'єкту по вул.Східна, 114 своєму малолітньому сину ОСОБА_8, недійсним і повернути сторони за даним договором у первісний стан та вилучити з Єдиного державного реєстру прав власнсоті на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_8 на 1/2 частку нежитлового об'єкту, розташованого за вищевказаною адресою.

В обгрунтування позову зазначено, що нерухомість за адресою вул.Східна, 114 у м.Миколаєві належала позивачу та відповідачу ОСОБА_3 по 1/2 частині, при цьому у правовстановлюючих документах були зазначені об'єкти, які знаходились у користуванні кожного з них, зокрема, у користуванні позивача знаходилась будівлі літ. А-3 з цокольним поверхом, яка у подальшому була нею реконструйована та введена до експлуатації як житловий будинок; та літ.Г-1, літ. Е-1, літ. Ж-1, літ. И-1, хвіртка №1, ворота №2, декоративна водойма №5, свердловина №6, а також 1/2 частина огорожі №3 і 1/2 частина покриття №1.

Позивач вказала, що 20.04.2015р. вона звернулась до суду із позовом про виділ належної їй частки нерухомого майна в натурі, та в ході розгляду справи дізналась, що ОСОБА_3 неправомірно переоформив належну йому 1/2 частку майна на малолітнього сина. Зокрема, позивач вважає, що при укладенні договору дарування від 27.01.2015 року, відповідач надав нотаріусу фіктивний звіт оцінки майна від 04.11.2014 року, в якому фахівець оціночної фірми без виїзду на місце та огляд фактично побудованих об'єктів, оцінив неіснуючу будівлю охорони, яка позивачем була реконструйована і введена в експлуатацію як житловий будинок. Крім того, позивач вважає, що ОСОБА_3 не мав права на укладення даного договору без дозволу служби у справах дітей, оскільки малолітні діти позивача, хоча і не були співвласниками вказаного житлового будинку, та мали безумовне право на користування житловим будинком.

Також ОСОБА_3 було відомо про факт реконструкції будівлі охорони під житловий будинок, оскільки за його заявою БТІ була проведена поточна інвентаризація 06.11.2014 року, однак, подружжя ОСОБА_3 надало нотаріусу спільну заяву, в якій зазначили. що на момент укладення договору дарування за адресою вул.Східна, 114, жодних реконструкцій не проводилось. Все це призвело до того, що ОСОБА_8 незаконно набув право власності та користування на 1/2 частку неіснуючої в природі будівлі охорони, а також на інші об'єкти нерухомості, які завжди знаходились в користуванні позивача. Крім того, частка нерухомості, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_3 перебувала під арештом, тобто, при відчуженні частки були порушені права третіх осіб, зокрема, ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

На підставі ст.ст. 224, 230, 232, 234, 358 ЦК України, позивач просить визнати договір недійсним.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3, який також представляє інтереси ОСОБА_6, та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову.

Представники 3-х осіб у сужове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від Представника Служби у справах дітей надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, просить при постановленні рішення суду врахувати інтереси дитини, та відмовити у задоволенні позову.

Від 3 особи ОСОБА_7 та представника 3-ї особи Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції надійшли заяви про розгляду справи у їх відсутність, рішення залишають на розсуд суду.

Представник 3-ї особи ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про причини неявки суд не сповістив.

Суд, вислухавши сторони, перевіривши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що нерухоме майно по вул. Східній, 114 в м. Миколаєві, подарувало ТОВ "Хімстройторг" за договором дарування від 30.12.2004 року фізичним особам ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (в подальшому ОСОБА_2) О.С. по 1/2 частці кожному /а.с. 12, 17/.

Зокрема, на підставі договору дарування за № 1181 від 30.12.2004 року в користування ОСОБА_9 перейшли будівлі: літ. "А-3" - будівля охорони; літ. "Г-1" - склад; літ. "Е-1" - склад; літ. "Ж-1" - розплідник для собак; літ. "І" - навіс; хвіртка № 1; ворота № 2; декоративна водойма №5; свердловина № 6; 1/2 частина огорожі №3; 1/2 частина покриття № 1.

За договором дарування № 1182 від 30.12.2004 року в користування ОСОБА_3 перейшли літ. "З-2" - склад; літ. "Л-2" - склад; літ. "В-1" - склад; літ. "Д-1" - вбиральня; літ. "К-1" - навіс; ворота № 7; 1/2 частина огорожі № 3; 1/2 частина покриття № 1.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі зазначених договорів право користування отриманими в дар будовами, починаючи з 2004 року, було визначено між співвласниками. У зв'язку з цим, кожен із співвласників за своїм розсудом проводив ремонт, перепланування, та добудову об'єктів, що знаходяться в його користуванні, не вимагаючи та не отримуючи на це згоди від іншого співвласника.

В подальшому, на підставі договору дарування 1/2 частки нерухомого майна від 15.04.2009 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5) А.В., до останньої перейшло право власності належне ОСОБА_10 майно за договором №1181 від 30.12.2004 року /а.с. 12/.

Зокрема, у користувнаня ОСОБА_11 перейшли будівлі: літ. "А-3" - будівля охорони; літ. "Г-1" - склад; літ. "Е-1" - склад; літ. "Ж-1" - розплідник для собак; літ. "І" - навіс; хвіртка № 1; ворота № 2; декоративна водойма №5; свердловина № 6; 1/2 частина огорожі №3; 1/2 частина покриття № 1.

Будівля літ. "А-3" була реконструйована позивачем, а 26.09.2014 року ОСОБА_5 подала до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації "Реконструкція будівлі охорони під житловий будинок за адресою вул.Східна, 114 м.Миколаїв".

Згідно договору дарування від 27.01.2015 року, ОСОБА_3 подарував малолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого як законний представник діяла мати ОСОБА_6, 1/2 частку у праві спільної часткової власності нежитлового об'єкта №114 по вул.Східній смт.Тернівка в м.Миколаєві.

Згідно п.2 договору дарування, нежитловий об'єкт, частка якого відчужується, за даним договором складається з: літ. А-3 - будівля охорони з цокольним поверхом, літ. В-1 - склад, літ. Г-1 - склад, літ. Д-1 - вбиральня, літ. Е-1 - склад, літ. Ж-1 - пітомнік для собак, літ. З-2 - склад, літ. И-1 - навіс, літ. К-1 навіс, літ К-2 - склад з рампою, огорожа № 1, 2, 3, 7, декоративна водойма №5, свердловина №6, покриття літ.1 /а.с. 88/.

Відповідно до звіту про оцінку 1/2 частки нежитлового об'єкта, що належить ОСОБА_3 по вул.Східній, 114, станом на 04.11.2014 року, вартість 1/2 частки нежитлового об'єкта за вказаною адресою, яка складається із: нежитлової будівлі літ. З-2, літ. Л-2, літ. В-1, Д-1, К-1, воріт №7, 1/2 частини огорожі №3, 1/2 частини покриття 1, становить 373400 грн. /а.с. 103-146/.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 989 від 14.10.2014 року надано дозвіл ОСОБА_3, законному представнику малолітнього сина ОСОБА_8, подарувати йому 1/2 частку нежитлового об'єкта по вул.Східній, 114 у м.Миколаєві, та ОСОБА_6, як законному представнику малолітнього сина, прийняти у дар вказаний об'єкт нерухомості /а.с. 154/.

У заявах від 27.01.2015 року на ім'я приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зазначили, що об'єкт нерухомості за адресою вул.Східна 114 у м.Миколаєві відповідає відомостям, зазначеним у правовстановлюючих документах, реконструкція, а також виконання будівельних робіт з порушенням вимог, державними будівельними нормами, стандартами і правилами, самочинно не проводилось /а.с. 152, 153/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 27 січня 2015 року недійсним на підставі ст.ст. 71, 203, 215, 216, 224, 230, 232, 234, 358 ЦК України.

Згідно ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Так, згідно ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування:

1) відмовитися від майнових прав підопічного;

2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного;

3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Тобто, правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, а згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

При цьому спірний правочин - договір дарування від 27.01.2015 року вчинено відповідачем з отриманням дозволу органу опіки та піклування. Із матеріалів справи не вбачається, що вказаний правочин вчинено відповідачем всупереч інтересам його малолітньої дитини.

Даних про те, що опікуном дітей позивача вчинено правочин всупереч інтересам дітей суду не надано, тому вказані норми не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України встановлено:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач також в обґрунтування недійсності договору дарування посилається на те, що правичин вчинено під впливом обману та внаслідок зловмисної домовленості представника обдарованого з дарувальником.

Так, згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як слідує із п.20 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України, не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно положень ст. 202 ЦК України, договір дарування є одностороннім правочином.

Таким чином, даний позов про визнання недійсним договору дарування із підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встанволення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Однак, позивачем не надано доказів наявності умислу в діях представника неповнолітньої дитини на вчинення правочину всепереч інтересам дитини, та того, що укладення договору потягло несприятливі наслідки для дитини відповідачів.

Згідно ст. 234 ЦК України, встановлено: 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фвіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, позивач, що звертається до суду із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Та вказана вимога позивачем не виконана, докази на підтвердження відсутності наміру відповідачів створити юридичні наслідки при укладенні договору дарування, суду не надані.

Позивач також в обґрунтування своїх вимог щодо недійсності договору дарування вказала, що договір має бути визнано недійсним, так як відповідачем ОСОБА_3 надана невірна оцінка об'єкту нерухомості, та договір дарування було вчинено за наявності заборони відчуження вказаного об'єкту, тому були порушені права третіх осіб, зокрема, стягувача ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Та суд не можу погодитись із доводами позивача в цій частині, оскільки позивачем не доведено в чому полягає порушення її прав.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним, може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто, захисту у судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, однак будь-які права позивача вчиненням вищевказаних дій не порушені. Тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог.

Крім того, позивач вважає, що за вказаним договором дарування малолітній ОСОБА_8 незаконо набув право власності та користування неіснуючої будівлі охорони та на інші об'єкти нерухомості, які згідно правовстановлюючих документів завжди перебували в особистому користуванні позивача, чим порушено ч.4 ст. 358 ЦК України.

Так, згідно ч.4 ст. 358 ЦК України, якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається із матеріалів справи, при укладенні договорів дарування 30.12.2004 року ТОВ "Хімстройторг", згідно яких нежитловий об'єкт нерухомого майна за адресою: вул.Східна, 114 у м.Миколаєві було подаровано по 1/2 частці ОСОБА_3 та ОСОБА_9, були визначені об'єкти, які переходять у користування кожного із обдарованого. При укладенні договору дарування від 15.04.2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також були зазначені об'єкти, що переходять у користування ОСОБА_11.

При укладенні договору дарування ОСОБА_3 від 27.01.2015 року, у договорі зазначено, що ОСОБА_3 подарував малолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого як законний представник діяла мати ОСОБА_6, 1/2 частку у праві спільної часткової власності нежитлового об'єкта №114 по вул.Східній смт.Тернівка в м.Миколаєві. Згідно п.2 договору дарування, нежитловий об'єкт, частка якого відчужується, за даним договором складається з: літ. А-3 - будівля охорони з цокольним поверхом, літ. В-1 - склад, літ. Г-1 - склад, літ. Д-1 - вбиральня, літ. Е-1 - склад, літ. Ж-1 - пітомнік для собак, літ. З-2 - склад, літ. И-1 - навіс, літ. К-1 навіс, літ К-2 - склад з рампою, огорожа № 1, 2, 3, 7, декоративна водойма №5, свердловина №6, покриття літ.1.

Тобто, у договорі не зазначено, які об'єкти переходять у користування обдарованого.

Однак, із вказаного договору не слідує те, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_8 ту частку майна, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_5, він подарував належну йому 1/2 частку майна. У договорі дарування від 27.01.2015 року зазначено, що 1/2 частка нежитлового об'єкта, що відчужується належить дарувальнику на підставі Договору дарування від 30.12.2004 року (п.3 договору).

Крім того, на даний час Центральним районним судом м.Миколаєва розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про виділ частки нерухомого майна в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою по вул.Східній, 114 м.Миколаїв.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Оскільки судом відмовлено у позовних вимогах щодо визннаня недійсним договору дарування, то не підлягають задоовленню вимоги про вилучення з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про реєстрацію прав власності ОСОБА_8 на 1/2 частку нежитлового об'єкту, розташованого за адресою вул.Східна, 114 м.Миколаїв. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не є належними відповідачами за даними вимогами, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Судові витрати, понесені позивачем відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 30, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 224, 230, 232, 234, 358, 364, 367 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя О.В.Мамаєва