Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширської міської ради Волинської області, ОСОБА_2, третя особа - реєстраційна служба Камінь-Каширського районного управління юстиції, про скасування рішень міської ради та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Камінь-Каширський районний виробничий відділ Державного підприємства «Центр ДЗК», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Камінь-Каширської міської ради Волинської області, ОСОБА_2 про скасування рішень міської ради та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Зазначала, що вона в порядку спадкування після смерті батьків, набула право власності на жилий будинок АДРЕСА_1.

У серпні 2015 року, після намагання відповідача - ОСОБА_2 знести належний їй хлів, вона дізналася про приватизацію ним земельної ділянки під вказаною спорудою, без погодження з нею меж такої земельної ділянки.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила скасувати рішення Камінь-Каширської міської ради Волинської області № 34/38 від 22 травня 2013 року та № 48/17 від 03 вересня 2014 року, згідно яких відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 та видане на підставі цих рішень свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 09 квітня 2015 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами й просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що право власності на неї набув у встановленому законом порядку.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Камінь-Каширської міської ради Волинської області № 34/38 від 22 травня 2013 року про затвердження розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 площею 0,1000 га по АДРЕСА_1.

Скасовано рішення Камінь-Каширської міської ради Волинської області № 48/14 від 03 вересня 2014 року «Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд громадянам на території Камінь-Каширської міської ради Волинської області» в частині затвердження ОСОБА_2 технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,1000 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та передання йому у власність цієї земельної ділянки.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, серії НОМЕР_1 від 09 квітня 2015 року видане на ім'я ОСОБА_2

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення міської ради та свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане на ім'я відповідача порушують права позивача, як користувача хліва.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову, районний суд виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_2

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 21 березня 2012 року № 20/12 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Рішенням Камінь-Каширської міської ради Волинської області № 28/8 від 03 грудня 2012 року погоджено розроблену науково-технічну документацію із землеустрою щодо складання та видачі державних актів на право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 22 травня 2013 року № 34/38 затверджено технічну документацію з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1. Рекомендовано ОСОБА_2 зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Камінь-Каширської міської ради Волинської області від 03 вересня 2014 року № 48/14 затверджено, разом з іншими громадянами, ОСОБА_2 технічну документацію з землеустрою щодо встановлення меж вищевказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано йому у власність цю земельну ділянку. Згідно свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 09 квітня 2015 року власником даної ділянки є ОСОБА_2

Згідно генерального плану (схеми) присадибної ділянки АДРЕСА_1 та схеми земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку за вказаною адресою вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходяться жилий будинок, а хлів ОСОБА_2 знаходиться за межами спірної земельної ділянки.

Разом з тим, ОСОБА_2 заперечуючи проти позову ОСОБА_1 та обґрунтовуючи свої зустрічні вимоги, зазначав, що позивач не є власником спірної споруди - хліву та користувачем земельної ділянки. Хлів (сарай) є дерев'яною спорудою без фундаменту, а тому при складанні технічної документації на спірну земельну ділянку не був нанесений на план-схему, оскільки є тимчасовою спорудою. Крім того, земельна ділянка, на якій розташовано будинок позивача та належна йому на праві власності земельна ділянка, не є суміжними, так як розділені вулицею Вузькою.

Відповідно до вимог ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України, зокрема шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі ст. 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Разом з тим, матеріали даної справи не містять доказів того, що у власності чи у користуванні позивача ОСОБА_1 перебуває будь-яка земельна ділянка, також відсутні докази її права власності на споруду хліву, яка взагалі не є фундаментальною.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув; не встановив статус та місце розташування земельних ділянок, якими користуються сторони, й відповідно не визначився з тим чи вимагалося погодження меж земельної ділянки, яка виділена у власність відповідачу з позивачем. При цьому, судом взагалі не з'ясовано на яких підставах позивач користується земельною ділянкою, чи набула вона право власності чи користування нею у встановленому законом порядку та не перевірено наявність у неї права на пред'явлення даних позовних вимог до відповідачів, зазначаючи про те, що ОСОБА_1 є користувачем спірного хліву, суд не навів на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу й не врахував, що така споруда має статус тимчасової, оскільки споруджена не на фундаменті.

Зазначене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції не перевірено чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановлено усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для її вирішення, що свідчить про передчасність висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та їх відсутність для задоволення зустрічних позовних вимог, а також відповідність рішення суду першої інстанції вимогам норм матеріального й процесуального права.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко