Справа № 489/7259/15-ц
Номер провадження 2/489/341/16
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення боргу за договором позики,

встановив

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він надав відповідачу за договором позики 60000 дол. США., а останній зобов'язувався повернути кошти не пізніше 01.08.2015. Внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач змушений звернутися до суду для захисту свої прав.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики 60000 дол. США.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

01.08.2014 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 60000 дол. США та зобов'язувався їх повернути не пізніше 01.08.2015.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про згоду сторін з його умовами.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно положень ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6 - 63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Судом встановлено, що за договором позики відповідач отримав від позивача кошти в іноземній валюті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-79 цс 14.

Станом на день ухвалення рішення курс валют встановлений Національним банком України складає 2555,3147 грн. за 100 дол. США. Виходячи з цього, заборгованість складає 1533188,82 грн.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності та допустимості, оцінивши їх в сукупності, враховуючи пояснення представника відповідача, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме заборгованість підлягає стягненню у розмірі 1533188 грн. 82 коп., що еквівалентно 60000 дол. США.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 6090,00 грн., що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, 03.07.1959 р. н., тимчасова посвідка на постійне місце проживання серія МК № 015049, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.08.2014 у розмірі 1533188 (один мільйон п'ятсот тридцять три тисячі сто вісімдесят вісім) грн. 82 коп., що еквівалентно 60000 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6090,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв