У Х В А Л А

13 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, трьох відсотків річних, пені та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у справі.

У травні 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначених підстав, заявник додає ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року й постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року, від 29 травня 2013 року та від 25 грудня 2013 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що оскільки позивач не здійснив розпорядження перерахованими йому на поточний рахунок коштами шляхом їх зняття, то вчинення таких дій на теперішній час є неможливим з підстав проведення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та існування в банку тимчасової адміністрації, однак при цьому позивач не позбавлений права звернутись для вирішення цього питання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до якого позивач не звертався, що підтвердив в судовому засіданні.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року в справі за позовом про стягнення процентів за час користування коштами та трьох процентів річних від прострочених сум вкладів, суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав не застосування судом апеляційної інстанції вимог частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які поширюються на правовідносини сторін за договорами банківського вкладу.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 25 грудня 2013 року в справі про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання, Верховний Суд України виходив з того, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував вимоги статті 625 ЦК України, оскільки суди відмовляючи в задоволенні позову дійшли помилкового висновку про те, що оскільки банк із запізненням виконав своє зобов'язання за договором і повернув позивачу вклад, а три проценти річних вже стягнуто в інших справах, то положення статті 625 ЦК України не застосовуються. Виходячи з того, що банк порушив взяте на себе за договором грошове зобов'язання, то він повинен нести передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність, а тому підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних;

- від 29 травня 2013 року в справі про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, Верховний Суд України виходив з того, що з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також три проценти річних на суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України;

- від 6 червня 2012 року в справі про стягнення пені, інфляційних витрат та трьох процентів річних за договором добровільного страхування наземного транспорту, Верховний Суд України виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням і на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Отже, висновок зроблений судом у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновку, зробленому Верховним Судом України у постановах від 6 червня 2012 року, від 29 травня 2013 року та від 25 грудня 2013 року, на які посилається заявник.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, трьох відсотків річних, пені та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема