Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді Соколишиної Л.Б.

при секретарі Кисленко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу та повернення коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.08.2015р. між нею та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» укладено два Договори фінансового лізингу №002425 з додатками № 1, 2, 3 та №002426 з додатками № 1, 2, 3. Згідно п.1.1 вищевказаних договорів, лізингодавець - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязана придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач ОСОБА_1 зобовязана прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі, згідно з умовами договору. Предметом лізингу за двома Договорами, є автобуси «ОСОБА_2 А092». Вартість предметів лізингу, згідно додатків до Договорів була визначена у розмірі 510000грн. за один автобус, а разом становить 1200000грн. Позивачем ОСОБА_1 було сплачено 102000грн. комісії за організацію та оформлення Договорів, що підтверджується квитанціями №21 на 51000грн. та №23 на 51000грн. від 11.08.2015р. Так, у визначений строк, відповідачем предмет лізингу не поставлений ОСОБА_1 та на її звернення, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було повідомлено, що вартість одного автобуса збільшилася і становить 750000грн. Не погоджуючись із даними обставинами позивач, звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про повернення їй сплачених 102000грн. коштів у рахунок комісії.

Отримавши відмову у поверненні коштів, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, як споживача та вказує на те, що Договори фінансовго лізингу є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, лізингодавцем порушено її права споживача, оскільки під час укладення даного правочину відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності, виходячи з наступних підстав:

1) Договіри містить ряд несправедливих та недобросовісних умов, внаслідок чого має місце істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема п.п.1.1, 3.4. Договору, а саме:

-лізінгоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку;

- невизначеність загального обсягу фінансування може поставити позивача у невігідні для неї фінансові умови, чого вона не знала в момент підписання договору, оскільки не могла передбачити максимальну вартість предмета лізингу;

- установлення обовязкових для споживача умов, з якими вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

- в договорі не визначено належним чином предмету фінансового лізингу, зокрема відсутні технічні характеристики та індивідуальні характеристики автобуса, рік його випуску, продавець (постачальник);

- пункти 12.12, 4.3.6 Договору містять умови, які є істотними порушеннями принципу справедливості та добросовісності, передбачені ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у оспорюваному договорі, оскільки за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповдіальності перед лізингоодержувачем, а навпаки, одержує від нього вигоду у розмірі 51000 грн. Таку умову вважає несправедливою з огляду на те, що згідно з п.12.12 Договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми комісії за організацію;

- зазначила, що всупереч вимогам ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності постачальника і лізингодавця перед лізингоодержувачем за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу у випадку вибору продавця (постачальника) предмета договору лізингу лізингодавцем, згідно пункту 3.5 Договору відповідач не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання;

- в цілому виконання зобовязань за договором лізингу забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача та захист інтересів лізінгодавця, що свідчить про наявність дисбалансу між правами та обовязками сторін.

2) вказує на те, що відповідач не надав позивачу жодних послуг та не вчинив в його інтересах жодних дій, які мусять бути ним оплаченими.

Вважає, що комісія за організацію, з огляду на ч.1 ст.2, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.655, 759, 806 ЦК України, п.п.17,18, 22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: а) не є сплатою винагороди позивачеві за послуги, оскільки перевірка, розгляд та підготовка документів для укладання договору відповідачем не є послугою в розумінні п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», так як не являється благом, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; б) не відноситься до компенсаційних виплат, не є лізинговим платежем, що безпосередньо повязана з виконанням договору лізингу, а послуга фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору; в) не є лізінговим платежем.

Посилаючись на зазначене, а також на нікчемність спірного договору в силу ст. 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально, просила визнати Договіри фінансового лізингу №002425 та №002426 від 11.08.2015р. з додатками №1, 2, 3, недійсними та застосувати наслідки недійсного правочину, стягнувши з ТОВ «Еталон» на її користь сплачену за Договорами фінансового лізингу комісію в розмірі 102000 грн., а також судові витрати.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 не зявилися, проте на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без їх участі та про підтримання позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не зявився, однак на адресу суду надійшло письмове заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1, в яких ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» позов не визнала і просить залишити його без задоволення виходячи з наступного. Так, 11.08.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем було укладено Договори фінансового лізингу № 002425 та №002426 на виконання п.1.1., п.п. «а» п.8.2.1. ст.8 якого згідно з Додатком №1 до них позивач сплатила 51000грн. комісію за організацію по кожному Договору, що разом становить 102000грн. Договори фінансового лізингу №002425 та №002426 вчинені у письмовій формі відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписані ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначених Договорів, в яких передбачені усі істотні умови, а тому вважають, що вони не може бути визнані судом недійсними, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України.

Крім того, 11.08.2015 року позивачем також написано заяву про те, що вона уважно прочитала та зрозуміла умови Договорів і отримала свої примірники Договорів разом з Додатками №№1,2,3, а також заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмет лізингу, котрий вона самостійно обрала.

Комісія за організацію в сумі 102000грн., що сплачена позивачем відповідно до умов Договорів, відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням Договору лізингу та передбачені ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Позивач погодилася з усіма умовами Договорів під час його підписання і здійснила оплату комісії за організацію саме за послугу з організації і оформлення Договорів при їх укладенні та супроводження протягом всього строку їх дії, що визначено умовами Договорів.

Підписані сторонами Договори фінансового лізингу №002425 та №002426 є договорами фінансового (непрямого) лізингу. В заяві позивача на отримання фінансового лізингу було визначено предмет лізингу за попереднім погодженням з нею, підписаний Додаток №3 до Договору (специфікація) в якому також вказаний предмет лізингу визначений ОСОБА_1

Відповідно до п.1.3. Договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізиногоодержувачем специфікації (Додаток №3) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізиногодавця Комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Замовлення являє собою отримання від продавця платіжного документа (рахунку) на оплату товару, який, відповідно до спірних Договорів, є предметом лізингу та подальшого перерахування грошових коштів згідно з цим платіжним документом. Лізингодавець не бере участь у формуванні ціни предмету лізингу, ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що і зазначено в Договорах. Також вказали, що вказані спірні Договори фінансового лізингу відповідають вимогам чинного законодавства України, а сплачена ОСОБА_1 комісія у розмірі 102000грн. не підлягає поверненню, оскільки це визначено п.12.12. Договорів.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом в інших формах.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Судом встановлено, що 11.08.2015р. між позивачкою та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» укладено два Договори фінансового лізингу №002425 з додатками № 1, 2, 3 та №002426 з додатками № 1, 2, 3., за умовами яких лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 3.1 договору предметом лізингу визначено- «автобус ОСОБА_2 А092» .

Додатком №3 до договору визначено, що предметом лізингу є автобус «ОСОБА_2 А092».

На виконання умов Договорів 11.08.2015р. позивач ОСОБА_1 здійснила оплату на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у розмірі 102000грн., про що свідчить квитанції № 21 та №23 від 11.08.2015р.

Як вбачається із змісту договору лізингу від 29 лютого 2016 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (п.5.1). Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п.3.4).

Відповідно до п.3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості,комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні.

В даному випадку, такий пункт договору обмежує право споживача стосовно продавця не те, що на належний предмет договору, а взагалі виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до Додатків №1 до Договорів №002425 та №002426 вартість предмета лізингу становить 510 000грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 255 000грн., щомісячний платіж 21250грн., комісія за організацію (10%) 51 000грн ., комісія за передачу (3%) 15300грн.

Згідно з Додатками №2 до Договорів №002425 та №002426 вартість предмета лізингу становить 510 000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 255 000 грн., викупна вартість 7650 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 6406грн.16 коп., авансовий платіж 255000грн., комісія за передачу предмета лізингу 15300грн.

У п.5.4 договору вказано, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за поверненню не підлягає.

В п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі.

Відповідно до п.8.8 договору коригування розмірів лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Пунктом 8.12 договору визначено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні і іноземну валюту та змінами на грошовому ринку.

За змістом наведених пунктів договору - п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.12., розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування та встановив при цьому поняття індексації платежів. Такі умови встановлені на шкоду споживачу, оскільки визначають виключно права лізингодавця без будь-яких конкретних зобовязань з його сторони .

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з договору, предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону.

Також п.8.13. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 % вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти.

Тобто, у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Для визнання умов договору несправедливими, в розумінні наведеної норми, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи умови оскаржуваного договору, суд робить висновок, що значна частина умов оскаржуваного договору є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодавця.

Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а така диспропорція та порушення принципу добросовісності завдають шкоди позивачу, оскільки за змістом договору, в будь-якому випадку останній в гірших умовах та несе тягар відповідальності за договором без будь-яких гарантій на отримання предмету лізингу та можливості його належної експлуатації.

Окрім того, згідно п. 4 ч.1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою спірний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що вказані Договіри фінансового лізингу №002425 та №002426 від 11.08.2015р. нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що вищенаведені умови вказаного договору фінансового лізингу є несправедливими, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення даного виду фінансової діяльності та спірний договір не був нотаріального посвідчений.

Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-3020цс-15 (постанова від 11 травня 2016 року) і № 6-65цс16 (постанова від 11 травня 2016 року).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними, зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що Договіри фінансового лізингу №002425 та №002426 від 11.08.2015р. з Додатками № 1, 2, 3 підлягають визнанню недійсними на підставі ст.18 ЗУ « Про захист прав споживачів» із стягненням з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 102 000 гривень.

Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача в користь позивача 1994,40грн. судового збору та витрати на правову допомогу, які підтверджено квитанцією від 15.01.2016р., у розмірі 1000грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 215, 216, 808 ЦК України, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу та повернення коштів- задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №002425 від 11 серпня 2015 року з додатками №1, 2, 3, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №002426 від 11 серпня 2015 року з додатками №1, 2, 3, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачену нею комісію, у розмірі 102000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1994грн. 40коп. та витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_4