Категорія 27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого судді Голоти Л. О.

суддів: Кучевського П.В., Шемети Т.М.

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства « Альфа-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості ,-

встановила:

17.10.2014 року ПАТ « Альфа-Банк» звернулись в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості, що виникла у зв»язку з невиконанням нею умов кредитного договору, укладеного 09.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 63 000 доларів США зі сплатою 11, 90% річних з кінцевим терміном повернення 10.10.2031 року.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ « Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» продав, а ПАТ «Дельта Банк» придбав права вимоги за кредитним договором.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа Банк» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 зобов»язання не виконує, у зв»язку з чим станом на 11.08.2014 року виникла заборгованість в сумі 47 474, 57 доларів США, що еквівалентно на час звернення з позовом до суду 608 907, 79 грн., яку банк просив стягнути.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «Альфа- Банк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.04.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Вінницької області від 22.05.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено наступні обставини.

11.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0101/0608/71-139, відповідно до якого банк зобов'язався надати кредит позичальнику в сумі 63 000, 00 доларів США на строк з 11.06.2008 року по 10.10.2013 року із сплатою 11,9 % річних, а позичальник зобов'язався, повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим кредитним договором. (а.с. 5-11)

На виконання умов кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року між сторонами було складено та підписано графік погашення кредиту. (а.с. 9-11)

Згідно п. 3.1. кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11.06.2008 року позичальник зобовязується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2233.5.0097398.01 щомісяця, через касу банку згідно Додатку № 1, що є невідємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Згідно п.3.3. вказаного кредитного договору, проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через рахунок нарахованих відсотків № 2238.0.0097398.01 щомісяця в період з «01» по «20» число за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, не вбачається наявність укладеного кредитного договору із ОСОБА_3 09.06.2008 року.

Цей факт апелянт в апеляційній скарзі не спростував.

Також судом першої інстанції встановлено наявність укладеного кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» 11.06.2008 року.

Позивачем подано суду заяву-анкету відповідача, оформлену для отримання кредиту. (а.с. 12)

Із заяви вбачається, що вона оформлена для отримання кредиту в АКБ «Тас-Комерцбанк».

Доказів того, що даний банк має відношення до учасників процесу чи сторін самого кредитного договору, суду не надано.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що станом на 11.08.2014 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитним договором № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року в сумі 47 474, 57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає 608 907, 79 гривень, за відсотками 2 559, 29 доларів США, що еквівалентно 32 825, 40 гривень. Також, позивачем нараховано неустойку, розмір якої становить 110, 32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.08.2014 року складає 1 414, 96 гривень. (а.с. 28)

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості по вище вказаному договору здійснено з 09.06.2008 року, тоді як з кредитного договору від 11.06.2008 року вбачається, що банк зобовязується видати кредит позичальнику на строк з 11.06.2008 року.

Належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів по кредитному договору від 09.06.2008 року, враховуючи, що саме по даному кредитному договору позивач просить стягнути із відповідача заборгованість, суду першої інстанції не надано.

Відповідно до виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк», вбачається, що ПАТ «Сведбанк» продало (відступило) права вимоги та передало їх ПАТ «Дельта Банк», а останнє прийняло їх і сплатило загальну купівельну ціну. (а.с. 15)

Також у виписці не зазначається за якими саме кредитними договорами були передані права вимоги, зокрема, жодної згадки про кредитний договір № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року.

Таким чином, з наданих позивачем доказів не можливо встановити чи фактично відбувалось відступлення ПАТ «Сведбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав та зобовязань за кредитним договором № 0101/0608/71-139 від 09.06.2008 року.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець продав (відступив) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. В договорі купівлі-продажу прав вимоги зазначається, що продавець придбав 25.05.2012 року у ПАТ «Сведбанк» права вимоги, які виступають предметом вказаного договору. (а.с. 16-22)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів набуття права вимоги за укладеним з відповідачем кредитним договором та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Кредитор у зобов'язані може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги) (ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Пунктом 10.5 кредитного договору від 11 червня 2008 року встановлено, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання за цим кредитним договором, а також за угодами, пов'язаними із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Із виписки договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», встановлено, що ПАТ «Сведбанк» продав (відступив), а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги і сплатив загальну купівельну ціну.

15 червня 2012 року ПАТ ОСОБА_5» продав ПАТ «Альфа Банк» права вимоги, які набув за договором купівлі-продажу 25 травня 2012 року.

Із витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року встановлено, що ПАТ «Альфа Банк» набув права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3

Згідно з п. 2.3 договору обов'язок продавця з передачі покупцеві прав вимоги вважається виконаними з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі прав вимоги.

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року акт приймання-передачі це письмовий документ, яким документально оформлюється фактична передача прав вимоги від продавця до покупця та який укладається між продавцем та покупцем.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на кредитний договір від 9 червня 2008 року, а до суду подав кредитний договір від 11 червня 2008 року.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі не спростував висновків суду першої інстанції про те, що 9 червня 2008 року з ОСОБА_3 кредитний договір не укладався і доказів на підтвердження продажу ПАТ «Сведбанк» прав вимоги за кредитним договором від 11 червня 2008 року не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Документи, які засвідчують права вимоги за кредитним договором, й інформація, яка є важливою для їх здійснення, позивачем при зверненні до суду не надано, як і не надано акт приймання-передачі прав вимоги, тому у порушення п. 4 ст. 60 ЦПК України позиція апелянта ґрунтується на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження вказаної обставини.

Крім того, наполягаючи на стягненні заборгованості за кредитним договором, укладеним 9 червня 2008 року, апелянт поза увагою залишив розрахунок заборгованості на час відступлення права вимоги.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а відтак не дають підстав для висновку про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства « Альфа-Банк» відхилити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_3 про стягнення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.О. Голота

Судді П.В. Кучевський

ОСОБА_6

/підписи/

Згідно з оригіналом: