У х в а л а

іменем україни

06 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Остапчука Д.О., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу жилого приміщення недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 Київською державною нотаріальною конторою, що зареєстроване в державному реєстрі за № 12-589, визнати за ним право власності на цю квартиру та виселити відповідача з квартири.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, 19 січня 2009 року за договором купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_8, від імені якої діяв ОСОБА_6, спірну квартиру, 28 січня 2009 року зареєстрував право власності на неї в Комунальному підприємстві «Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Договір купівлі-продажу на час звернення до суду є укладеним, чинним, не визнаний недійсним в судовому порядку, і він є її власником, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю ж квартиру видане відповідачу протиправно і вона безпідставно проживає у ній та не визнає його право власності, що порушує його права, просив задовольнити позов.

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, оскільки вважає, що ОСОБА_8 не уповноважувала ОСОБА_6 діяти від її імені та не видавала на його ім'я довіреності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам (ст. 212 ЦПК України) та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки на час розгляду справи договір купівлі-продажу є чинним, незаконності набуття позивачем права власності на спірну квартиру та підстав для визнання договору недійсним не встановлено, а позивач є її законним власником.

Спірна кватира не була охоплена заповітом ОСОБА_8 і вона не мала волевиявлення на її заповідання, оскільки квартира була відчужена нею до його складення, тому вона не увійшла до складу її спадщини, а отже, свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_5 з порушенням вимог закону і права позивача як власника квартири підлягають захисту шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання за позивачем права власності на квартиру та виселення відповідача з цієї квартири.

При цьому судами правильно застосовано закон, що регулює відносини, які виникли між сторонами, ст. ст. 202, 316, 328, 383, 391, 392, 1233, 1301 ЦК України, ст. 125 Житлового кодексу України, оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

Д.О.Остапчук

О.М.Ситнік