Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2402/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Безуматов М. В.
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.12.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів - Франко В.А., Гайсюка О.В.

за участі секретаря - Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Київська Русь» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ФГ «Київська Русь» та з урахуванням змін та доповнень до позовних вимог (а.с.34-35) просив визнати недійсним договір оренди землі №81 від 01 вересня 2006 року, а також зобов'язати ФГ «Київська Русь» повернути йому надану в оренду земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому воно отримало оренду.

Зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 3,83 га, розташованої на території Красносільської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, на підставі державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 11 березня 2002 року Красносільською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області.

У липні 2015 року він дізнався про наявність укладеного між ним та Фермерським господарством «Київська Русь» письмового договору оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, який він не підписував.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від19 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким поновити йому строк на подання позовної заяви, який було пропущено з поважних причин, і задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Черкес Ю.П. підтримав апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, представник ФГ «Київська Русь» в судове засідання не з'явився про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки №273 розміром 3,83 гектарів, яка належить йому на праві приватної власності згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, (а.с.7).

Договір оренди землі №81 укладено 01.09.2006 року строком на 25 років зі сплатою орендної плати у розмірі 1,5 відсотка за кожен рік використання земельної ділянки; згідно акта приймання-передачі земельна ділянка передана ФГ «Київська Русь» (а.с. 5-6).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №629 від 16.05.2016 року підпис від імені ОСОБА_2 у договорі оренди землі №81 від 01.09.2006 року, укладеному між ОСОБА_2 та ФГ «Київська Русь», який міститься зі зворотної сторони документа в графі «Орендодавець», виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.79-81).

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснила, що у спірному договорі оренди землі підпис в графі «Орендодавець» виконаний особисто нею.

Встановивши, що підпис в договорі оренди землі від імені орендодавця виконано не позивачем, а іншою особою, суд визнав позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі обґрунтованими на підставі ч.1 ст.215 та ч.3 ст.203 ЦК України у зв'язку з відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки на укладення договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, який відповідно до ст. 257 ЦК України встановлено тривалістю у три роки; відповідач подав заяву про застосування позовної давності, а позивач не надав переконливих доказів, які б підтвердили неможливість для позивача знати про те, що існує спірний договір оренди землі, який ним не був підписаний.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону).

Судом під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою.

Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, тому суд дійшов правильного висновку про недійсність договору на підставі ч.3 ст.203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пленум Верховного Суду України у п. 28 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16.

З пояснень позивача та його представника вбачається, що позивач тривалий час не проживав за місцем реєстрації у зв'язку з виїздом на заробітки у іншу місцевість. Доказів отримання позивачем орендної плати, як і доказів того, що до липня 2015 року йому було відомо про укладення спірного договору, не надано.

Зі змісту заяви про застосування позовної давності вбачається (а.с.29), що відповідач визначає початком перебігу позовної давності момент реєстрації спірного договору, тобто з 26.09.2006 року.

Однак посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту реєстрації спірного договору, що позивач не мав претензій щодо сплати та розміру орендної плати, яку регулярно отримувала його мати, не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони суперечить нормам ст. 261 ЦК України і не підтверджуються доказами. При цьому відповідач не заперечує проти висновку суду про те, що договір оренди замість позивача підписала інша особа.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд не визначив початок перебігу позовної давності, перебіг якої фактично починається з липня 2015 року, а тому безпідставно відмовив у позові.

Як вбачається зі змісту рішення суду, допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина позивача ОСОБА_5 пояснила, що надала в 2006 року свекрусі ОСОБА_4 документи на землю і та підписала з відповідачем договір оренди землі. Вона і свекруха отримували орендну плату, позивач про це не знав.

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка мати позивача ОСОБА_4 пояснила, що в 2006 році вона поставила підписи в договорах укладених її рідними, в тому числі її сином (позивачем). Про це знала лише невістка. Орендну плату щорічно отримувала вона.

Про те, що позивач надавав своїй матері ОСОБА_4 повноваження укласти від його імені з відповідачем договір оренди землі, належних та допустимих доказів суду не надано, як і не надано доказів, що позивач дізнався або міг дізнатится про укладення спірного договору та своїми діями схвалив його.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для поновлення строку позовної давності є помилковими, оскільки цей строк позивачем не пропущено.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права відповідно до п.п.2,3,4 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Скасування рішення суду першої інстанції є підставою для скасування додаткового рішення цього суду від 20.10.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачеві судові витрати в розмірі 3797,64 грн. (за подання позову, оплату за проведення експертизи, за подання апеляційної скарги), а також сплатити 1023,12 грн. в дохід держави судового збору за вимоги майнового характеру, які не були сплачені позивачем у повному розмірі при пред'явленні позову та поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 20 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір оренди землі №81 від 01 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 Анатолієвичем і Фермерським господарством «Київська Русь» та зобов'язати Фермерське господарство «Київська Русь» повернути ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,83 га, розташовану на території Красносільської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, ділянка № 273, яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 11 березня 2002 року Красносільською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області.

Стягнути з Фермерського господарства «Київська Русь» судові витрати: 3797 (три тисячі сімсот дев'яносто сім) грн. 92 коп. на користь ОСОБА_2 і 1023 (одна тисяча двадцять три) грн. 12 коп. в дохід держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.І.Мурашко

Судді О.В.Гайсюк

В.А.Франко