Справа № 415/1459/16-ц
Провадження № 2/415/764/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.16 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

за участю секретарів Нестеренка С.М., Бадаєвої А.Р.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач, після уточнення позов вимог, в обґрунтування позову посилається на те, що 23 січня 1999 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 19. 21 березня 2016 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області по справі №415/743/16-ц, провадження № 2/415/538/16 шлюб між ними було розірвано.

У зв'язку з тим, що фактично тривалий час він до подання позову про розірвання шлюбу мешкав та мешкає за окремою адресою і по сьогоднішній день, він із дружиною не підтримує ніяких стосунків і вони між собою не спілкуються, а тому у зв'язку з розірванням шлюбу само по собі виникло питання щодо поділу майна набутого за час подружжя.

З цього приводу, зазначається, що за час шлюбу ними було набуто майно, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, Луганська обл., вул. Смоленська, буд. 20, загальною площею 47,70 кв.м., та розташований на земельній ділянці кадастровий номер № :20:001:0056, яку набутого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 526 від 12.03.2014 року. Вартість даного нерухомого майна складає 55083,00 гривень.

А також стінку вартістю 2800,00 гривень; стінку «Юніор» вартістю 1800,00 гривень; пральну машинку «LG» вартістю 5200,00 гривень; холодильник «Indesit» вартістю 6000,00 гривень; кухню «Мальва» вартістю 4500,00 гривень; матраци ортопедичні (4-ти шт.) вартістю 7500,00 гривень; диван вартістю 2800,00 гривень; ліжко 2-х спальне вартістю 3500,00 гривень; ліжко 1,5 спальне вартістю 2000,00 гривень; комод вартістю 2300,00 гривень; комп'ютер вартістю 7000,00 гривень; ноутбук вартістю 4500,00 гривень; планшет вартістю 3500,00 гривень; фотоапарат цифровий вартістю 2800,00 гривень; мікрохвильову піч вартістю 2500,00 гривень; колекцію «Монети і банкноти» вартістю 7800,00 гривень. Загальна сума - 121583,00 гривень.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Також, в період шлюбу, були значно поліпшені житлові умови в будинку, а саме: проведений капітальний ремонт, що полягав у встановлені нових металопластикових вікон, вхідних дверей, міжкімнатних дверей, супутникової тарілки, батарей (радіаторів), газової колонки, унітазу, проведено каналізацію в будинку, мийка у ванну кімнату, бра та люстри, поміняна проводка та встановлені нові розетки і вимикачі, були закуплені будівельні матеріали: шифер, гіпсокартон, труби та водяні крани, щебень, пісок, цемент, шпаклівка, арматура та інше.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Шлюбний договір між сторонами не укладався, а законом встановлюється наступне: на час придбання нерухомого майна, ст. 61 СК України було визначено, що є об'єктами права спільної сумісної власності, а саме: об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач зазначає, що вищезазначене майно, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в розумінні ст. 355 ЦК України, тобто власністю Позивача та власністю його колишньої дружини - Відповідача.

Таким чином, він змушений звернутись до суду із даним позовом, для поділу спільно набутого майна подружжя.

З приводу поділу майна, меблів та бутової техніки, слід зазначити наступне. Так, відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 нього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Враховуючи приписи статті 70 СК України, за якою у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, та те, що майно (побутова техніка та меблі), які просить Позивач поділити, є майном, виділ в натурі якого є неможливим, то Позивач надає згоду на виплату йому Відповідачем грошової компенсації вартості його 1/2 частки, яка складає 33250,00 гривень.

На підставі викладеного, просив суд розділити між ним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 сумісне набуте майно шляхом визнання права власності за ОСОБА_3, на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: місто Лисичанськ, Луганська область, вулиця Смоленська, буд. 20, на земельній ділянці кадастровий номер № :20:001:0056, також визнати спільно набутим майном подружжя: стінка вартістю 2800,00 гривень, стінка «Юніор» вартістю 1800,00 гривень, пральна машинка «LG» вартістю 5200,00 гривень; холодильник «Indesit» вартістю 6000,00 гривень, кухня «Мальва» вартістю 4500,00 гривень, матраци ортопедичні (4-ти шт.) вартістю 7500,00 гривень, диван вартістю 2800,00 гривень, ліжко 2-х спальне вартістю 3500,00 гривень, ліжко 1,5 спальне вартістю 2000,00 гривень, комод вартістю 2300,00 гривень, комп'ютер вартістю 7000,00 гривень, ноутбук вартістю 4500,00 гривень, планшет вартістю 3500,00 гривень, фотоапарат цифровий вартістю 2800,00 гривень, мікрохвильова піч вартістю 2500,00 гривень, колекція «Монети і банкноти» вартістю 7800,00 гривень, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 вартості частки ОСОБА_3 у вищевказаному майні в розмірі 33250,00 гривень, а також здійснити розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_3 скористався своїм правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України та під час судового розгляду подав до суду заява про зменшення позовних вимог, в якій він просить суд визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: місто Лисичанськ, Луганська область, вулиця Смоленська, буд. 20, на земельній ділянці кадастровий номер № :20:001:0056. Від решти позовних вимог позивач відмовився.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 в судових засіданнях 24.05.16 та 16.06.16 позовні вимоги підтримав, після надав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив зменшені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судових засіданнях 24.05.16 та 16.06.16 заперечувала проти задоволення позовних вимог. Після зменшення позовних вимог, зменшені позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти задоволення зменшених позовних вимог.

Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що відповідач, ОСОБА_2, проти поділу майна, яке було придбано за час перебування в шлюбі з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження серія 1-ЕД № 026563 від 23.01.1999р., виданого Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області ОСОБА_3 та ОСОБА_5 одружились 23 січня 1999 року, про що зроблено відповідний актовий запис №19. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_3.

Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 21.03.2016 року у цивільній справі № 415/743/16-ц, провадження № 2/415/538/16, шлюб, зареєстрований 23 січня 1999 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 19 між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_6, розірвано.

Вирішення питання стосовно поділу майна подружжя, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: місто Лисичанськ, Луганська область, вулиця Смоленська, буд. 20, на земельній ділянці кадастровий номер № :20:001:0056, після розірвання шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_6, разом із заявою про розірвання шлюбу судом не вирішувалося, договір щодо поділу майна, між позивачем та відповідачем не укладався.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

У звязку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Raynerv. The U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне).

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilow v. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне).

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження серія 1-ЕД № 026563 від 23.01.1999р., виданим Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області ОСОБА_3 та ОСОБА_5 одружились 23 січня 1999 року, про що зроблено відповідний актовий запис №19. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_3.

Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 21.03.2016 року у цивільній справі № 415/743/16-ц, провадження № 2/415/538/16 шлюб, зареєстрований 23 січня 1999 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №19 між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_6, розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 526, ОСОБА_7 продала житловий будинок, що знаходиться в місті Лисичанську, вулиця Смоленська, будинок № 20, а ОСОБА_2 купила житловий будинок.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності № 18882487 від 12.03.2014р. приватний нотаріус Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєструвала договір купівлі-продажу від 12.03.2014р. за реєстром №526, житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою м. Лисичанську, вул. Смоленська, буд. № 20 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності, розмір частки 1.

Таким чином, суд доходить висновку, що дійсно спірний будинок, який знаходиться за адресою: м. Лисичанськ, вул. Смоленська, буд. № 20, був придбаний позивачем та відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Rayner v. the U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilow v. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне, ст.ст. 60, 63, 69-71 СК України, п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: місто Лисичанськ, Луганська область, вулиця Смоленська, буд. 20, на земельній ділянці кадастровий номер № :20:001:0056.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА