Справа № 628/3679/15-ц
Провадження № 2/628/98/16
14 липня 2016 року Купянський міськрайонний суд Харіквської області
У складі: головуючого судді Коваленко О.А.
при секретарі Горбашовій І.М.
З участю: представника позивача ОСОБА_1,
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Купянську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Лізингової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «ІГК+» про захист прав споживачів, визнання недійсним п. 12.11 договору майнового лізингу № 805311 від 23 вересня 2015 р., стягнення вартості фінансування та відшкодування моральної шкоди,-
У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Купянського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Лізингової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «ІГК+» про захист прав споживачів, визнання недійсним п. 12.11 договору майнового лізингу № 805311 від 23 вересня 2015 р., стягнення вартості фінансування та відшкодування моральної шкоди, вказавши наступне.
За таких обставин позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.
В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що його інтереси в суді буде представляти його представник ОСОБА_1
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, на його адресу судом неодноразово направлялись судові виклики за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 82.
Крім цього, судове доручення про допит представника відповідача не було виконане у звязку з його неявкою.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 23 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК+» було укладено договір майнового лізингу №805311, згідно якого лізингодавцеь зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору.
Згідно п. 3.1 договору майнового лізингу предметом договору майнового лізингу є автомобіль KIA Sportage, 1.7 D МТ 2WD Luxe (апельсин).
Згідно додатку №2 до вказаного договору вартість предмета лізингу становить 290 000, 00 грн., перший лізинговий платіж 145 000,00 грн. (розраховано на 12 місяців, по 12 083, 33 грн. до сплати кожного місяця), вартість фінансування (20%) - 58 000, 00 грн. (а.с. 16)
Згідно квитанції № 15 від 23 вересня 2015 року ОСОБА_2 було внесено кошти на загальну суму 58 500,00 грн. вартості фінансування згідно договору № 805311 (а.с. 19).
Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Позивачем власноруч підписано договір та додатки до нього, а саме в договорі максимально точно обумовлено права та обов'язки сторін, порядок передачі предмета лізингу та платежі, які необхідно здійснити позивачу для отримання предмета лізингу. Так, оспорюваний договір викладений у письмовій формі, містить детальне викладення умов на одинадцяти сторінках, кожна з яких була підписана позивачем. Крім того позивачем підписані додатки №2, 3, 4до договору, які містять всі істотні умови, які має містити договір лізингу згідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».
Також ,слід зазначити, що в силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі.
Таким чином, договір № 805311 фінансового лізингу від 23 вересня 2015 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Пунктами 5.1, 5.2 договору майнового лізингу, укладеного між сторонами передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж, але не більше 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №2 до даного договору, який невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, зазначеній у п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодржувачем до сплати вартості фінансування.
Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначає, що інформація, яка міститься у вказаному договорі відрізняється від тієї, яку йому було надано перед укладенням договору, чим порушено його права як споживача та просить визнати п. 12.11 договору № 805311 договір недійсним.
Проте, пунктом 16.4 Договору передбачено, що після підписання даного Договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, можна вважати, що оскаржуваний правочин, відповідно до п. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
В прикінцевих положеннях договору зазначено, що клієнт підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника Лізингодавця, уважно прочитав та зрозумів умови даного Додатку та правові наслідки, що засвідчує власним підписом (а.с.15).
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не було зазначено суттєвих обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 18 самостійних розділів , які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.
Договір фінансового лізингу відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обовязків позивача та відповідача.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відсутні підстави для визнання п. 12.11 договору майнового лізингу недійсним, оскільки договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодився на його укладення.
За таких обставин суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 215, 230, 626-628, 651, 653, 806 ЦК України , суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Лізингової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «ІГК+» про захист прав споживачів, визнання недійсним п. 12.11 договору майнового лізингу № 805311 від 23 вересня 2015 р., стягнення вартості фінансування та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Головуючий Коваленко О.А.
Повний текст рішення складений 15 липня 2016 року.