Справа №490/7367/15-ц 18.04.2016 18.04.2016 18.04.2016
Справа №490/7367/15-ц Головуючий по першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/918/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: прокурора - Кадєєвої А.В.,

представника відповідача - Ракети В.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 пред'явив вищевказаний позов до Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі - УДКСУ в Миколаївській області), який обґрунтовував наступним.

28 січня 2014 року його було затримано в порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.5 ст.368 КК України.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 січня 2014 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Наступною ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2014 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було продовжено до 26 жовтня 2014 року.

Вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2014 року його було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.15, ч.5 ст.27, ч.5 ст.368 КК України (в редакції Закону України №222-VII від 18 квітня 2013 року) та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки, з конфіскацією ? частини майна, яке належить йому на праві приватної власності, рахуючи строк покарання з 28 січня 2014 року.

Позивач зазначав, що у порушення вимог ст.374 КПК України, судом першої інстанції у резолютивній частині вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва не було зазначено рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Посилаючись на викладене, а також на те, що з 26 жовтня 2014 року, тобто з часу закінчення строку дії раніше обраного запобіжного заходу, і до постановлення Апеляційним судом Миколаївської області ухвали від 18 травня 2015 року, через незаконні дії суду і прокуратури та без будь-яких правових підстав, він перебував під слідством і судом, у зв'язку з чим йому заподіяна моральна шкода, компенсацію якої оцінив в сумі 425 000 грн. та яку просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його необґрунтованість, а цивільну справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів незаконного знаходження ОСОБА_3 під вартою в період з 26 жовтня 2014 року по 18 травня 2015 року.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, чч.1,2,7 ст.1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст.1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст.2 Закону.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

- незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

- незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

- незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

За правилами ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Так, ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії вищевказаних органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 цього Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Приписами ч.1 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з вимогами ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а ч.7 ст.1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом.

У п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Як вбачається з матеріалів справи, з 28 січня 2014 року ОСОБА_3 знаходився під вартою у слідчому ізоляторі міста Миколаєва та 30 січня 2014 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2014 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було продовжено до 26 жовтня 2014 року.

Вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року, позивача було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.15, ч.5 ст.27, ч.5 ст.368 КК України (в редакції Закону України №222-VII від 18 квітня 2013 року) та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки, з конфіскацією ? частини майна, яке належить йому на праві приватної власності, рахуючи строк покарання з 28 січня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2014 року резолютивну частину обвинувального вироку доповнено абзацом наступного змісту: «Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою залишити попереднім до набранням вироком законної сили».

Ухвалою Апеляційним судом Миколаївської області від 04 грудня 2014 року вищевказана ухвала районного суду скасована з підстав недотримання судом норм кримінально-процесуального законодавства, а матеріали провадження направлено до Ленінського районного суду міста Миколаєва на навий судовий розгляд.

05 грудня 2014 року Ленінським районним судом міста Миколаєва повторно постановлена ухвала, якою запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою було залишено попереднім та яка ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року була скасована з закриттям в цій частині провадження.

Пред'являючи позов, позивач посилався на те, що у результаті незаконного тримання його під вартою з 26 жовтня 2014 року по 18 травня 2015 року він зазнав моральних страждань, які оцінив у 425 000 грн. та на підставі ст.ст.1167,1176 ЦК України і положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України.

Разом з тим, Закон України від 01 грудня 1994 року за №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування шкоди, якщо особа, яка притягувалася до кримінальної відповідальності була повністю реабілітована та щодо неї постановлено виправдувальний вирок.

За такого, враховуючи зміст вироку, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачена можливість відшкодування такої шкоди за обставин на які посилається позивач у своїй позовній заяві та у останнього не виникло право на її відшкодування.

Також, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди і на підставі ст.1167 ЦК України, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.

За викладом елементів даної правової норми вона є відсильною, тобто посилається на іншу встановлену і діючу норму права, зокрема ст.1176 ЦК України, аналіз якою був наданий вище.

За такого, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), врахувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.ст.1167,1176 ЦК України, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки порядок відшкодування шкоди за рахунок держави передбачений у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт незаконного тримання під вартою позивача починаючи з 26 жовтня 2014 року був встановлений ухвалами апеляційного суду Миколаївської області від 04 грудня 2014 року та 18 травня 2015 року, були предметом дослідження та перевірки судами і не знайшли свого підтвердження.

Так, за змістом ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» під незаконним взяттям і триманням під вартою слід розуміти застосування такого запобіжного заходу у непередбачених законом випадках, зокрема неуповноваженим органом, або якщо злочин, у скоєнні якого підозрюється особа, не передбачає обрання такого запобіжного заходу.

В той же час, в ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 04 грудня 2014 року, якою скасована ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2014 року, йдеться про порушенням судом першої інстанції норм ч.2 ст.379 КПК України, оскільки при вирішення питання про доповнення резолютивної частини вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2014 року, судом першої інстанції не був повідомлений обвинувачений ОСОБА_3 та його захисники, але не було встановлено факту незаконного взяття та тримання під варту, як помилково вважає позивач.

Не встановлено такого факту і ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року, якою вирок Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 жовтня 2014 року залишено без змін.

До того ж, зі змісту позовної заяви вбачається, що позов пред'явлено лише до Державної казначейської служби у Миколаївській області та не було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів органів, незаконними діями яких, на думку позивача, було завдано моральних страждань.

З урахуванням положень ст.ст.11,33,303 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи те, що позивачем, який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, та позов не було пред'явлено до органів, дії яких оскаржуються, то це є також додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина