У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати недійсним договір іпотеки від 14 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., зареєстрований в реєстрі за №4232.

Позов мотивовано тим, що 14 вересня 2007 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «КейКолект», і ОСОБА_6, було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., зареєстрований в реєстрі за №4232. Пунктом 1.1 договору визначено, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1, є власністю іпотекодавця на підставі договору дарування квартири від 3 квітня 1996 р. Разом з тим, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 29 квітня 2014 року вказаний договір дарування визнано недійсним, застосовано наслідки недійсності договору, сторони повернуто у первісний стан.

Позивач, посилаючись на те, що в іпотеку передано квартиру, що належала іпотекодавцю на підставі договору дарування від 3 квітня 1996 року, який визнаний судом недійсним, просила визнати договір про передачу цієї квартири в іпотеку також недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 11 лютого 2015 року узадоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 14 вересня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «КейКолект» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., зареєстрованого у реєстрі за №4232.

Відповідач ТОВ «Кей-Колект», не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач не була стороною оспорюваного договору, тому не має права звернення з позовом до суду; судом не встановлено підстави, передбачені законом, для визнання правочину недійсним, а позивачем не доведено їх наявності. Крім того, позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого права, оскільки у договірних відносинах, питання про повернення майна власнику, повинно вирішуватися за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладання договору іпотеки ОСОБА_6 не набула права власності на квартиру, тому не мала права передавати її в іпотеку, а у належних власників квартири ОСОБА_5 і ОСОБА_7 була відсутня їх воля на передачу спірного майна в іпотеку, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Висновок суду про те, що позивач є неналежною стороною у спорі, оскільки не була стороною оспорюваного правочину, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до положень ч.3 ст. 215 ЦПК України та роз'яснень з даного питання, викладених у абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою, заінтересованою особою, права на законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Передачею відповідачкою спірної квартири в іпотеку порушені права позивачки, як власника майна, передбачені ч. 1 ст. 317 ЦК України щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд вважав хибним висновок суду першої інстанції щодо неналежності обраного позивачем способу захисту права, який може бути реалізовано шляхом пред'явлення позову про повернення майна власнику у порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки спірна квартира після укладення іпотечного договору продовжувала перебувати у володінні і користуванні позивача.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 15 квітня 1994 року квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності.

За нотаріально посвідченим договором від 3 квітня 1996 року ОСОБА_5 і ОСОБА_7 подарували належну їм квартиру дочці ОСОБА_6

14 вересня 2007 року ОСОБА_6 в забезпечення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_8 перед АКІБ «УкрСиббанком» правонаступником якого є ТОВ «Кей Колект», передала банку за договором віпотеку належну їй за договором дарування вищевказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, а належне йому майно: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала його дружина ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 11 листопада 2014 року, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 3 квітня 1996 року, застосовано наслідки недійсності правочину і сторони повернуто у первісний стан.

Вказані рішення набрали законної сили.

Згідно з ч.2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, якщо нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідноположень ст. 583 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути лише те майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку обставинам, встановленим рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 29квітня 2014 року, яке набрало законної сили, та правильно виходив з того, що власником спірної квартири на момент укладення ОСОБА_6 договору іпотеки від 14 вересня 2007 року були ОСОБА_5 і ОСОБА_7, тому при укладенні вказаного оспорюваного договору була відсутня їх воля на передачу спірної квартири в іпотеку. Незважаючи на наявність на момент укладання договору іпотеки договору дарування від 3 квітня 1996 року спірної квартири позивачем та її чоловіком відповідачу, визнання недійсним договору дарування вказаної квартири за рішенням суду, який є недійсним з моменту його укладення, є обставиною, яка свідчить про відсутність у іпотекодавця - ОСОБА_6 права власності на предмет іпотеки на момент укладання спірного договору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного договору недійсним.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанцій не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішень. При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.C. Висоцька
суддіМ.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська