АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/4415/2016 головуючий у 1-й інстанції: Писанець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Болотова Є.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 2 червня 2000 року на підставі наказу №41/к ДКП по утриманню будівель, споруд і прибудинкової території Печерського району була прийнята на посаду двірника-доглядача будинків в ЖЕК №306 Печерського району м. Києва. Згідно Державного класифікатора України професія двірник-доглядач будинків була перейменована в двірник, про що в її трудовій книжці 1 січня 2002 року було зроблено відповідний запис. У 2002 році правонаступником ДКП по утриманню будівель, споруд і прибудинкової території Печерського району стало комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (далі - КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло"). 1 грудня 2007 року у зв'язку із реорганізацією позивач була переведена двірником до відповідача, а вже 1 квітня 2009 року переведена прибиральницею за станом здоров'я. Наказом КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" № 94 від 29 серпня 2014 року було скорочено з 1 листопада 2014 року в штатному розписі робітників професії: двірник 123 штатні одиниці, прибиральник 82 штатні одиниці. У подальшому, 27 листопада 2014 року позивач підписала повідомлення про те, що її посада підлягає скороченню, про що вона нібито була попереджена 3 вересня 2014 року, а також в даному повідомленні їй було запропоновано вакансію прибиральника службових приміщень, з посадовим окладом 1461,60 грн. Однак, на підставі наказу № 240-К від 1 грудня 2014 року позивач була звільнена із займаної посади прибиральниці у зв'язку з відмовою від продовження роботи в зв'язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що її звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки фактично підставою для її звільнення стало позапланове скорочення штату, тобто на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, враховуючи, що згідно п. 5.2 наказу № 94 від 29 серпня 2014 року звільнення працівників, які відмовляються від подальшого працевлаштування на вакантних посадах підприємства або згідно із медичним висновком не будуть придатні ним, вирішено провести звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, але не раніше ніж через два місяці від дня фактичного їх повідомлення про позапланове звільнення. Однак, позивач зазначає, що 3 вересня 2014 року її ніхто не повідомляв про позапланове звільнення працівників відповідача, і про це до 27 листопада 2014 року вона нічого не знала. Крім того, позивач не відмовлялася від запропонованої їй відповідачем посади прибиральника службових приміщень, а тому звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України є протиправним. Також, всупереч ч. 3 ст. 32 КЗпП України її не було попереджено в двохмісячний строк про зміну істотних умов праці, на підставі яких її було звільнено.

Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати звільнення з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" на посаді прибиральника; стягнути з КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 39595 грн. 05 коп., а також компенсацію за заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" № 240-к від 1 грудня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1, прибиральника, 1 грудня 2014 року в зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді прибиральника, з 1 грудня 2014 року. Стягнуто з КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 4044 грн. 15 коп. Стягнуто з КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 січня 2015 року по 27 липня 2015 року в розмірі 35550 грн. 90 коп. Стягнуто з КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Стягнуто з КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" в дохід держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 355 грн. 18 коп. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді прибиральника та присудження заробітної плати за один місяць, а саме в розмірі 4044 грн. 17 коп., допущено до негайного виконання. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, щосуд першої інстанції не взяв до уваги попередження по технічній дільниці № 2 та акт від 3 вересня 2014 року, згідно з якими всі працівники даної дільниці, окрім ОСОБА_1, були ознайомлені з повідомленням про позапланове звільнення із займаної посади в зв'язку із скороченням штату не раніше ніж через два місяці з дня попередження на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та з метою подальшого працевлаштування їм запропоновано перелік вакантних посад, однак від підпису вказаного попередження та акту позивач відмовилась. Крім того, судом не досліджено повноваження посадових осіб КП УЖГ "Печерськжитло" для здійснення дій по попередженню позивача про подальше звільнення та для пропозиції працевлаштування, а тому висновок суду про початок перебігу двомісячного строку з 27 листопада 2014 року про зміну умов праці є неправильно встановленою обставиною; прийняття судом вказаного попередження з підписом позивача, як доказу, що підтверджує факт, що має значення для вирішення справи про поновлення на роботі, неправильно досліджено та оцінено. Оскільки ОСОБА_1 пропонувалась посада робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями 3 вересня 2014 року, від якої вона відмовилась, а законодавство України про працю не містить вимоги до роботодавця щодо кількості разів запропонованої роботи, судом неправильно визначено порядок звільнення працівника в частині виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України. Також, судом при ухваленні рішення не було досліджено чи мала позивач заробіток у період з 1 грудня 2014 року по 12 жовтня 2015 року, чим порушено права відповідача у зв'язку з неврахуванням суми коштів, що були виплачені позивачу як вихідна допомога при звільненні, та чи працювала і отримувала заробіток або допомогу по безробіттю ОСОБА_1 за вказаний період. Позивачем не надано жодного підтвердження втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, заподіяних відповідачем.

КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" у поданій апеляційній скарзі хоча й просить скасувати рішення в повному обсязі, фактично не оскаржує його в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційний суд виходячи з наданих йому повноважень не перевіряє законність і обґрунтованість рішення в цій частині.

Представник КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" - Симоненко В.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цих межах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 2 червня 2000 року на підставі наказу №41/к ДКП по утриманню будівель, споруд і прибудинкової території Печерського району ОСОБА_1 була прийнята на посаду двірника-доглядача будинків в ЖЕК №306 Печерського району м. Києва.

Згідно Державного класифікатора України професія двірник-доглядач будинків була перейменована в двірник, про що в трудовій книжці позивача 1 січня 2002 року було зроблено відповідний запис.

У 2002 році правонаступником ДКП по утриманню будівель, споруд і прибудинкової території Печерського району стало КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло".

1 грудня 2007 року у зв'язку із реорганізацією позивач була переведена двірником до відповідача, а вже 1 квітня 2009 року переведена прибиральницею за станом здоров'я.

Наказом КП УЖГ Печерського району м. Києва "Печерськжитло" № 94 від 29 серпня 2014 року було скорочено з 1 листопада 2014 року в штатному розписі робітників професії: двірник 123 штатні одиниці, прибиральник 82 штатні одиниці (а. с. 12).

На підставі наказу КП УЖГ "Печерськжитло" № 94 від 29 серпня 2014 року адміністрацією підприємства було видано попередження по технічній дільниці № 2, згідно з якими всі працівники даної дільниці були ознайомлені з повідомленням про позапланове звільнення із займаної посади в зв'язку із скороченням штату не раніше ніж через два місяці з дня попередження на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та з метою подальшого працевлаштування їм запропоновано перелік вакантних посад, однак від підпису вказаного попередження ОСОБА_1 відмовилась (а. с. 62).

Також установлено, що 3 вересня 2014 року заступником директора по експлуатації Слободяник М.О., провідним економістом Юнкіною Л.М. та провідним спеціалістом з кадрових питань Павличенко В.В. складено акт про те, що в їх присутності працівник технічної дільниці №2 ОСОБА_1 відмовилась від підпису про ознайомлення з попередженням про заплановане звільнення із займаної посади в зв'язку із скороченням штату (а. с. 63).

У подальшому, 27 листопада 2014 року позивач підписала повідомлення про те, що її посада підлягає скороченню, про що вона була попереджена 3 вересня 2014 року, а також в даному повідомленні їй було запропоновано вакансію прибиральника службових приміщень, з посадовим окладом 1461,60 грн. (а. с. 13).

На підставі наказу № 240-К від 1 грудня 2014 року позивач була звільнена із займаної посади прибиральниці 1 грудня 2014 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи в зв'язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а. с. 14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із незаконності її звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідачем не було доведено суду, що позивач відмовилася від запропонованої посади прибиральника службових приміщень для продовження трудових відносин.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

За змістом наведеної норми закону та відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, до істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою відноситься зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

У пункті 31 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці та працівник був повідомлений про ці зміни не пізніше, ніж за два місяці до їх запровадження. Якщо під час розгляду трудового спору буде встановлено, що істотні умови трудового договору було змінено не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

З матеріалів справи вбачається, що як підставу для звільнення позивача в наказі № 240-К від 1 грудня 2014 року було зазначено п. 6 ст. 36 КЗпП України, а саме, у зв'язку з відмовою від продовження роботи в зв'язку із зміною істотних умов праці.

Разом з тим, у попередженні КП УЖГ "Печерськжитло" № 94 від 29 серпня 2014 року про наступне звільнення працівників технічній дільниці № 2 із займаних посад, у тому числі ОСОБА_1, як підстава для звільнення була вказана ч. 1 ст. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, фактично підставою для звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України стали такі зміни в організації виробництва і праці, які призвели не до зміни трудової функції позивача при збереженні її посади, а до ліквідації її трудової функції у зв'язку зі скороченням цієї посади.

Питання про розірвання трудового договору з працівником, посада якого скорочена, повинно вирішуватися не у порядку, передбаченому п. 6 ст. 36 КЗпП України, а згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зважаючи на наведене та на істотну різницю у гарантіях при звільненні працівників за скороченням штатів - п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та за п. 6 ст. 36 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнена з посади незаконно, оскільки відповідач не мав підстав для застосування п. 6 ст. 36 КЗпП України в даному випадку.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, а тому наказ про її звільнення є незаконним, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді прибиральника з 1 грудня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги попередження по технічній дільниці № 2 та акт від 3 вересня 2014 року, згідно з якими всі працівники даної дільниці, окрім ОСОБА_1, були ознайомлені з повідомленням про позапланове звільнення із займаної посади в зв'язку із скороченням штату не раніше ніж через два місяці з дня попередження на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, є необґрунтованими та підлягають відхиленню з урахуванням вищевикладеного.

На підставі ст. 235 КЗпП України судом першої інстанції також правильно вирішено спір в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Будь-яких доказів на спростування поданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем також не подано.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1, становить 1000 грн.

За таких обставин, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а отже відсутні передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Є.В. Болотов

Л.Д.Поливач