Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

11 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 15 серпня 2014 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачені нею на виконання попереднього договору від 18.05.2006 року кошти у сумі 196375 грн. 29 коп., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15000 доларам США. Після набрання вказаним рішенням законної сили ОСОБА_1 жодних коштів на погашення суми заборгованості не сплатив. Позивач просить стягнути інфляційні втрати в сумі 133 515,55 грн., 3% річних в сумі 10 846,37 грн., збитки у вигляді курсової різниці в сумі 176 824,71 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період невиконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2014 року три відсотки річних за період з 15.08.2014 по 16.06.2016 року в сумі 10522,15 грн., інфляційні втрати за період з 15.08.2014 року по 31.05.2016 року в сумі 131629,21 грн., збитки у вигляді курсової різниці в сумі 174331,77 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3214,83 грн. за подачу позовної заяви до суду та судовий збір в сумі 275,6 грн. за подачу до суду заяви про забезпечення позову.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 покликається на те, що рішення суду ухвалене всупереч обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що передані позивачкою та одержані відповідачем на виконання умов попереднього договору кошти в сумі 75900 грн., з моменту, коли їм стало відомо про неможливість укладення основного договору, підлягали поверненню відповідачем позивачці, а їх не повернення з цього моменту є безпідставним їх утриманням, що є підставою виникнення зобов'язання відповідача, передбаченого ст.1212 ЦК України.

Таким чином, грошове зобов'язання відповідача перед позивачкою у сумі 75900 грн., є деліктним, а не договірним, і відповідальність за його невиконання встановлена не ст.625, а ст.ст.1212 та 536 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст. 625 цього Кодексу.

Вважає, що висновок Апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2014 року про розмір коштів, що підлягають стягненню не є преюдиційною для цієї справи обставиною, так як не ґрунтується на фактичних правовідносинах, які свідчать про відсутність підстав визначати відповідальність відповідача за невиконання грошового зобов'язання перед позивачкою у розмірі більшому від розміру суми одержаного ним авансу (78900 грн.).

Крім того, можливість конвертації грошового зобов'язання, вираженого та одержаного у національній валюті в іноземну валюту, а також із наступною конвертацією іноземної валюти в національну, цивільним законодавством України не передбачена.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю із скасуванням заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат згідно частини другої статті 625 ЦК України. Також, прийшов до висновку, що невиконанням відповідачем рішення Апеляційного суду Рівненської області від 15 серпня 2014 року ОСОБА_3 завдано збитків у вигляді курсової різниці та моральну шкоду, які підлягають стягненню на її користь.

Однак, повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Доведено, що 18 травня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 досягли домовленості, яку в той же день оформили письмово та посвідчили нотаріально про укладання до 1.05.2008 року договору купівлі-продажу земельної ділянки.

На виконання цієї домовленості ОСОБА_4 сплатив відповідачу аванс у сумі 75 900грн., що еквівалентно 15тис. доларів США.

26.06.2007року за нотаріально посвідченою додатковою угодою до попереднього договору проведена заміна ОСОБА_4, як сторони покупця в попередньому договорі від 18.05.2006року та ОСОБА_3, як нового покупця за умовами такого договору.

Договір купівлі-продажу сторонами укладено не було, оскільки такий договір не міг бути укладений з причин, незалежних від їхньої волі.

Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.08.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за попереднім договором і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи.

Цим же рішенням апеляційного суду стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачені нею на виконання попереднього договору від 18.05.2006 року кошти у сумі 196 375 грн. 29 коп., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15000 доларам США.

За таких обставин, сторони уклали договір в розумінні Цивільного кодексу України, який породив у відповідача грошове зобов'язання у разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки повернути отримані за ним кошти. Суд першої інстанції, з врахуванням правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013року у справі № 6-90 цс13, дійшов правильного висновку про те, що попередній договір створює для його сторін грошові зобовязання і до спірних правовідносин може бути застосовано приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Покликання представника відповідача про існування між сторонами деліктного зобовязання та необхідність застосування до нього положень статей 536, 1212 ЦК України є безпідставними, виходячи з наступного.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1/ набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2/ відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У даній справі між сторонами був укладений попередній договір з метою укладення в майбутньому договору купівлі - продажу, а кошти відповідач отримав у розрахунок за придбання на майбутнє земельної ділянки, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, між сторонами існують договірні відносини і той факт що договір купівлі-продажу земельної ділянки не міг бути укладений з причин, не залежних від волі сторін, не свідчить про те, що попередній договір не є укладеним. Та обставина, що вказані кошти були стягнуті рішенням суду вирішального значення не має, те, чи є зобов'язання грошовим залежить від правової природи самого зобов'язання або ж обставин за яких у особи виник обов'язок сплатити кошти. Рішення апеляційного суду від 15.08.2014 року підтверджує наявність договірних правовідносин, до яких не може бути застосовано ст.536 ЦК України та ст. 1212 ЦК України.

Покликання в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у поставі від 2.03.2016року у справі №6-2491цс15 є безпідставним, оскільки у даній справі попередній договір недійсним не визнаний, а у справі, яка переглядалась Верховним Судом України договір купівлі-продажу за рішенням суду визнаний недійсним. Суд застосував двосторонню реституцію, на виконання якої вирішив стягнути з відповідачів на користь позивача отримані від нього за продаж майна кошти. Проте відповідачі не повернули позивачеві грошові кошти, у звязку з чим застосуванню підлягала стаття 1212 ЦК України й унеможливилося стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги в частині стягнення суми від інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

З огляду на те, що предметом грошового зобов'язання були долари США висновок суду про можливість нарахування інфляційних втрат на стягнуту суму коштів, визначену який гривневий еквівалент доларів США, є помилковим.

Визначення її гривневого еквівалента і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству.

Установивши, що рішенням суду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову суму в розмірі 196 375 грн. 29 коп., що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у грошовому еквіваленті відповідає 15000 доларам США, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про стягнення на користь позивачки інфляційних втрат за весь час прострочення.

Положення статті 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних судом першої інстанції застосовано правильно, оскільки наявність невиконаного судового рішення про стягнення коштів не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених цією нормою.

Однак, суми 3 % річних, які підлягають стягненню на користь позивачки, судом визначено невірно та будь-який їх розрахунок оскаржуване рішення не містить.

Із банківської виписки з рахунку ОСОБА_3 у Філії - Рівненське обласне управління АТ "Ощадбанк" від 27.07.2016 року вбачається, що відповідачем частково було погашено заборгованість, а саме: 7.08.2015 року - 647,71 грн., 10.08.2015 року - 1500 грн., 27.08.2015 року - 6000 грн., 7.09.2015 року - 495,10 грн., 16.10.2015 року - 495,10 грн., 12.11.2015 року - 510,02 грн., 18.11.2015 року - 1500 грн., 3.12.2015 року - 1500 грн., 7.12.2015 року - 510,02 грн., 4.02.2016 року - 654,81 грн., 2.03.2016 року - 515,39 грн., 31.03.2016 року - 515,39 грн., 28.04.2016 року - 515,39 грн., 1.06.2016 року - 563,60 грн.

Таким чином 3 % річних за період з 15.08.2014року по 16.06.2016року в загальному розмірі становить 10518,07грн., зокрема:

з 15.08.2014 року по 6.08.2015 року становить 5762,13 грн. (196375,29х3:100:365х 357днів);

з 7.08.2015 року по 9.08.2015 року становить 48,26 грн. (195727,58х3:100:365х3 дні);

з 10.08.2015 року по 26.08.2015 року становить 271,39 грн. (194227,58х3:100:365х17 днів);

з 27.08.2015 року по 6.09.2015 року становить 170,18 грн. (188227,58х3:100:365х11 днів);

з 7.09.2015 року по 15.10.2015 року становить 601,77 грн. (187732,48х3:100:365х39 днів);

з 16.10.2015 року по 11.11.2015 року становить 415,51 грн. (187237,38х3:100:365х27 днів);

з 12.11.2015 року по 17.11.15 року становить 92,08 грн. (186727,36х3:100:365х6 днів);

з 18.11.2015 року по 2.12.2015 року становить 228,36 грн. (185227,36х3:100:365х15 днів);

з 3.12.2015 року по 6.12.2015 року становить 60,40 грн. (183727,36х3:100:365х4 дні);

з 8.12.2015 року по 3.02.2016 року становить 873,42 грн. (183217,34х3:100:365х58 днів);

з 4.02.2016 року по 1.03.2016 року становить 404,03 грн. (182562,53х3:100:366х27 днів);

з 2.03.2016 року по 30.03.2016 року становить 432,73 грн. (182047,14х3:100:366х29 днів);

з 31.03.2016 року по 27.04.2016 року становить 416,63 грн. (181531,75х3:100:366х28 днів);

з 28.04.2016 року по 1.06.2016 року становить 519,31 грн. (181016,36х3:100:366х35 днів);

з 2.06.2016 року по 16.06.2016 року становить 221,87 грн. (1180453,08х3:100:366х15 днів).

Отже, стягненню 3 % річних за період з 15.08.2014 по 16.06.2016 року підлягає з відповідача в сумі 10 518,07грн.

Що стосується позовних вимог про відшкодування завданих збитків, як різниці, на яку збільшилася сума боргу внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, у звязку з простроченням виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від серпня 2014 року, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові задані ним збитки.

Частиною 2 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Правові підстави для здійснення нарахування саме курсової різниці після стягнення заборгованості за рішенням суду відсутні.

Зазначена позивачем сума 174 331,77грн. не є збитками в розумінні ст. ст.22,623 ЦК України, її не можна віднести ні до реальних збитків, ні до упущеної вигоди, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки право особи на відшкодування їй моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України, виникає лише в силу недоговірних зобов'язань, в той час як між сторонами існує правовідношення, яке виникає із попереднього договору. Відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням грошового зобов'язання допускається лише у разі, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. В даному випадку, ні законом, ні укладеним між сторонами, договором відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то підстави, передбачені ст. 154 ЦПК України для скасування заходів забезпечення позову відсутні.

При подачі позову ОСОБА_3 мала сплатити судовий збір в розмірі 3211,87 грн. за майнові вимоги (стягнення 3% річних, інфляційних втрат та курсової різниці), 551,2 грн. за вимогу немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) та 275,6 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 4038,67 грн.

Сплату судового збору позивачці було відстрочено до ухвалення рішення у справі.

Таким чином, при подачі апеляційної скарги відповідач мав сплатити судовий збір в розмірі 4139,38 грн. (3763,07х110%), однак сплатив його у розмірі 606,32 грн.

Позовні вимоги задоволено на 3,3 % (10518,07х100:321186,63), а тому з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 336,44грн. (4038.67х3.3%=133,28гнр.; 4139.38х3.3%=136,6грн.; 136.6 +133.28 = 269.88 ; 606,32 - 269.88). В дохід держави з неї підлягає стягненню пропорційно до відхилених позовних вимог судовий збір в розмірі 7571,73грн. (4038.67х96.7%=3905.39; 4139.38х96.7%=4002.78; 3905.39+4002.78=7908.17-336.44=7571,73).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, ст.ст. 22, 623,625,635 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість - три відсотки річних за прострочення грошового зобовязання за період з 15.08.2014 по 16.06.2016 року в сумі 10518грн. (десять тисяч п'ятсот вісімнадцять) грн. 07 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 336(триста тридцять шість)грн. 44коп.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 7571(сім тисяч пятсот сімдесят одну)грн.73коп. в дохід держави за такими реквізитами: рахунок отримувача: 0002; отримувач: УДКСУ у м. Рівному; банк отримувача: ГУ ДКСУ у Рівненській області; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38012714; код банку отримувача: 833017.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_5

ОСОБА_6