Провадження № 2/554/1662/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАНИ

29 червня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

при секретарі Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили визнати недійсним кредитний договір №PLLAGA00000096 від 20.08.2007 року, укладений міжОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати недійсним договір іпотеки від 20.08.2007 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №216; зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі (магазину), яке знаходиться в м.Полтава по вул.Куйбишева,19-а, внесеного на підставі договору іпотеки від 20.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений 20.08.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №216.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 20.08.2007 року міжОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №PLLAGA00000096. 14.03.2015 року ОСОБА_3 стало відомо про те, що 02.03.2015 року Октябрським районним судом м.Полтави за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 винесено рішення про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Куйбишева, 19а. В рішенні зазначено, що дане майно є предметом іпотеки, укладеним між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», та звернення стягнення відбувається в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLLAGA00000096 від 20.08.2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк». Проте, ОСОБА_3 з даним кредитним договором та його умовами ознайомлений не був, вважає, що сторони не досягли згоди щодо його істотних умов.

Позивачі стверджують, що право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Куйбишева, 19а, порушено вчиненням кредитного договору. Оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, оскільки грошові кошти надавались банком ОСОБА_1 на особисті потреби, не повязані з його підприємницькою діяльністю та були використані на придбання продукції. Відповідачем, в порушення вимог чинного законодавства, не було проведено жодної переддоговірної роботи, ОСОБА_1 не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними, про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивачі були позбавлені можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Банк свідомо ввів ОСОБА_1 в оману щодо ціни договору; в кредитному договорі відсутній графік платежів; ОСОБА_1 був позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє кошти в повернення кредиту на їх тіло та відсотки, скільки ще коштів йому потрібно сплатити. Також, у кредитному договорі несправедливою є умова, за якою позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 7651,49 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором (п.7.1 кредитного договору). Банком, незалежно від поточного сальдо за кредитом, був передбачений максимальний розмір місячного платежу, що призведе до значної переплати до закінчення строку дії договору (до 18.08.2017 року) та порушує баланс інтересів сторін. Як показує розрахунок заборгованості за кредитним договором, це, зокрема, зумовило ріст сукупної вартості кредиту на 232656,8 доларів США.

Також, позивачі вважають, що в кредитному договорі відсутні обґрунтування вартості супутніх послуг, несправедливими є п.7.1 та п.6.2 кредитного договору, якими закріплена винагорода банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми невиданого кредиту щомісяця в період сплати та винагорода за проведення додаткового моніторингу, споживача не було ознайомлено з валютними ризиками під час виконання зобовязань, не надано інформації щодо методики, яка використовується банком при визначенні валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; всупереч умовам кредитного договору ліміт позичальникові без внесення змін в договір було збільшено. Таким чином, факт навмисного ненадання банком позичальнику важливої інформації відповідно до п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є таким, що вводить в оману, та метою якого було отримання банком завищеної, несправедливої, безпідставної винагороди та збільшеного розміру сукупної вартості кредиту.

Позивачі зазначили, що у випадку задоволення позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати договір іпотеки недійсним, оскільки цей договір є похідним від головного договору.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити повністю, посилаючись на обставини позовної заяви та на висновок проведеної судової економічної експертизи..

Представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2- ОСОБА_7 в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, врахувати висновок економічної експертизи.

Представники відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення та пояснили, що сума кредиту значна, ціль його особисті потреби, а не споживчі; висновок експерта не є обовязковим для суду, експертом встановлено також порушення умов кредитування позивачами; є ряд рішень судів, які набрали законної сили про відмову у задоволенні вимог про визнання договору іпотеки недійсним, розірвання договору іпотеки, за позовом банку було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.08.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №PLLAGA00000096, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу банку на строк з 20.08.2007 року по 18.08.2017 року включно у вигляді поновлювальна кредитна лінія у розмірі 535159доларів США на наступні цілі: особисті потреби у сумі 500000 доларів США, а також у розмірі 35159 доларів США за сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,12% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми невиданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 18 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 7651,49 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (т.1 а.с.28-35).

20 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №216. Відповідно до умов договору іпотекодавці передали в іпотеку банку належне їм на праві спільної часткової власності майно нежитлову будівлю (магазин) літ. «А-2», загальною площею 606,6 кв.м за адресою : м.Полтава, вул..Куйбишева,19-а (т.1 а.с.22-27).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Обґрунтовуючи свої вимоги з підстав, зазначених у ст.ст.203,204, 215,ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачі вказували, що до та під час укладення спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання позичальнику повної інформації про умови кредиту; навмисно приховав фактичне подорожчання кредиту; у кредитному договорі, використовуючи елементи нечесної підприємницької практики, встановив несправедливі умови, які обмежують права споживача і цим самим увів їх в оману.

Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину.

В розясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

В частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст. 628,629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Із змісту кредитного договору видно, що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Так, в кредитному договорі №PLLAGA00000096 від 20.08.2007 року визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті (долар США), які банк зобовязується видати через касу позичальнику на строк з 20.08.2007 року по 18.08.2017 року включно у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 535159 доларів США на наступні цілі: особисті потреби у сумі 500000 доларів США, а також у розмірі 35159 доларів США за сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,12% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми невиданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Встановлені строки сплати платежів з 18 по 25 число кожного місяця.

ОСОБА_1 за умовами кредитного договору зобовязувався прийняти кредитні кошти, належним чином їх використати і повернути банку та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених розділом 2 Договору.

Також умовами Договору визначено права та обовязки сторін (розділ 2), відповідальність сторін за порушення зобовязань за Договором (розділ 4) та інші умови (розділ 6).

Підписання позивачем ОСОБА_1 кредитного Договору свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті ( доларах США ) і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

Як видно із тексту спірного Договору умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

На підставі наведеного, доводи сторони позивачів про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав позивачу як позичальнику повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав фактичне подорожчання кредиту, увівши його в оманущодо ціни договору, на увагу не заслуговують.

Висновки №1191 судової економічної експертизи від 21.03.2016 року (т.1 а.с.171) про те, що у звязку із внесенням позичальником щомісячних платежів у меншому, ніж це передбачено договором розмірі зросла сукупна вартість кредиту, порядок розрахунку платежу 7651,49 доларів США не встановлений, розрахунково підтверджено про неможливість виконання позичальником грошових зобовязань у повному обсязі до закінчення строку дії договору, позичальнику за період з 20.08.2007 року до 18.11.2011 року необхідно було сплатити 381574,50 доларів США, а він сплатив 293084,37 доларів США, не можуть бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману.

Посилання позивачів на висновок економічної експертизи від 21.03.2016 року та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивача ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, не підтверджують, що під час укладення оспорюваного кредитного договору з боку відповідача існувало умисне приховування істотних умов договору, сукупної вартості кредитного договору, які могли вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуг з надання кредиту, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст.ст. 18,19,21 Закону України "Про захист прав споживачів", позивачі зазначали, що умови договору є несправедливими. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, таких обставин позивачами у справі не доведено. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1, а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення його в оману.

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30.03.2016 року змінено рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 02.03.2015 року, та, зокрема, у рахунок погашення заборгованості за оспорюваним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлову будівлю (магазин) літера «А-2», загальною площею 606,6 кв.м, яка розташована за адресою: м.Полтава, вул..Куйбишева,19-а шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (т.1 а.с.219-225). У вищевказаному спорі позивачі дійсність кредитного договору, договору іпотеки не оспорювали, з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" не зверталися.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт умисних дій ПАТ КБ "ПриватБанк" під час укладення договору, спрямованих на введення ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним правочину, останнім не доведено, а судом не встановлено.

Беручи до уваги, що кредитний договір є дійсним, а інших підстав визнавати договір іпотеки недійсним позовна заява не містить і судом не встановлено, то вимоги про визнаннянедійсним договору іпотеки від 20.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №216; зняття заборони відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі (магазину), яке знаходиться в м.Полтава по вул.Куйбишева,19-а, внесеного на підставі договору іпотеки від 20.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений 20.08.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №216, до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивачів.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про застосування строків позовної давності до позовних вимогпозивачів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, про захист яких вони просять у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачам у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,212-215,256 ЦПК України, ст.ст.627,628,629, 203,204,215 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова