Номер провадження: 22-ц/785/4691/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Фальчука В.П., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року,

встановила:

30.11.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 35 743, 36 грн. та судових витрат, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 13 367, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.09.2009 року. Однак, у порушення умов договору свої зобов'язання відповідач належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у неї перед Банком, станом на 22.10.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 58731, 57 грн. Оскільки частина заборгованості у сумі 25 166, 47 грн. була присуджена до стягнення за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2010 року, залишок заборгованості, які просить стягнути позивач, складає 35 743, 36 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строк позовної давності, адже правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобовязання відповідачем не виконано, що не позбавляє позивача нараховувати заборгованість згідно договору та отримання таких сум. Крім того зазначила, що районним судом не враховано переривання строку позовної давності, адже рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2010 року стягнуто заборгованість з відповідача за даним кредитним договором та позивач звернувся до суду з урахуванням заборгованості, стягнутої зазначеним рішенням, що, на думку апелянта, свідчить про звернення позивача до суду в межах строків загальної позовної давності. Також ОСОБА_3 вказує на те, що наявність рішення суду, виконання якого не здійснено вчасно, не припиняє зобовязальних правовідносин між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених кредитним договором, тому суд першої інстанції не мав підстав для відмови у отриманні сум, передбачених умовами договору за інші періоди, як відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 13 367,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.09.2009 року.

Відповідно до заяви позичальника №DNH4KS87410117 (а.с.6 на звороті), погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 483,78 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором не виконувала належним чином, кредит та відсотки за ним не сплачувала, вимогу банку про дострокове погашення кредиту за договором від 24.03.2006 року не виконала.

Звертаючись 30.11.2015 року до суду, банк посилається на існування заборгованості у відповідачки станом на 22.10.2015 року у розмірі 58731,57 грн., надаючи наступний розрахунок складових боргу:

- 10 141, 63 грн. заборгованість за кредитом;

- 19 142, 35 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 29 447, 59 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи відповідно до п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг:

- 500, 00 грн. штраф (фіксована сума);

- 1678, 26 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4).

При цьому, судом встановлено, що банк звертався до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про дострокове повернення коштів за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року.

Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси (справа №2-2670/10) від 15.04.2010 року вищевказаний позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 25 166, 47 грн., яка складається з:

-10 141, 63 грн. заборгованість за кредитом;

-9 092, 38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-4 257, 87 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи відповідно до п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг:

- 500, 00 грн. штраф (фіксована сума);

- 1174, 59 грн. штраф (процентна складова) (а.с.3).

Строк дії кредитного договору №DNH4KS87410117 закінчився 24.09.2009 року, тобто на момент звернення банку до суду, кредитні правовідносини між сторонами припинились.

Суд звернув увагу, що з моменту закінчення строку дії договору між сторонами залишаються виключно боргові зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, та нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Тобто позивач неправомірно нарахував заборгованість за даним кредитним договором (за тілом кредиту, процентам, пенею та штрафом).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки за заявою до кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинне здійснюватися ОСОБА_2 частинами щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 483, 78 грн., (тобто встановлено окремі самостійні зобовязання), то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Такі положення відповідають правовим позиціям ВСУ, зокрема по справам № 6-116 цс 13, № 6-154 цс15, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обовязковими для всіх судів України.

При цьому, суд враховував, що банк на момент винесення судом у 2010 році відповідного рішення знав про порушення відповідачем його прав за кредитним договором №DNH4KS87410117 від 24.03.2006 року.

Однак, з даним позовом звернувся до суду лише 30.11.2015 року, тобто після сплину 4 років 7 місяців з моменту, коли було винесено рішення суду, та після сплину 5 років 2 місяці після закінчення строку дії договору.

Суд не прийняв до уваги посилання представника позивача, що умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (п.5.5 умов) сторони встановили терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафі, за кредитним договором тривалістю пять років з наступного.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У звязку із цим суд погоджується з доводами представника відповідача про неознайомлення ОСОБА_2 з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), оскільки відповідачка їх не підписувала. На спростування даних тверджень представником банку належних та допустимих доказів суду не надано.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не вбачає, що на момент підписання у 2006 році позичальником заяви №DNH4KS87410117 та отримання кредитних коштів, діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), надані позивачем до позову, та за п.5.5 яких збільшено строк позовної давності.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ за результатами розгляду справи № 6-16цс15 (постанова від 11.032015 року), справи №6-1824цс15 (постанова від 24.02.2016 року).

На відміну від тривалості позовної давності (ст. 259 ЦК України), порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін, що прямо передбачено ч.2 ст. 260 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Врахувавши вказані обставини суд першої інстанції прийнявши до уваги клопотання відповідача, вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо переривання строку позовної даності є необґрунтованими, оскільки з моменту переривання строку (час предявлення позову) минуло понад три роки, тобто строк позовної давності сплив.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_4