Справа № 459/3527/15 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/3873/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Копняк С.М.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2,

ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Правекс-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №2449-008/07Р від 26.07.2007 року у розмірі 25434,22 долари США, у тому числі: заборгованості за кредитом 10081,00 доларів США; заборгованості за процентами 4781,65 доларів США; неустойки (пені) за кредитом 7480,31 доларів США; неустойки (пені) за процентами 3091,26 доларів США; солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором №2449-008/07Р від 26.07.2007 року у розмірі 25434,22 долари США, у тому числі: заборгованості за кредитом 10081,00 доларів США; заборгованості за процентами 4781,65 доларів США; неустойки (пені) за кредитом 7480,31 доларів США; неустойки (пені) за процентами 3091,26 доларів США; солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8014,05 грн.; солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8014,05 грн.

ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання договору поруки № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року, укладеного між до Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 припиненим.

Оскаржуваним рішенням первісний позов задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року в сумі 5823,00 долари США, що складається із: 3701,00 долари США - заборгованість за кредитом; 2122,00 долари США - заборгованість за процентами.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року в сумі 5823,00 долари США, що складається із: 3701,00 долари США - заборгованість за кредитом; 2122,00 долари США - заборгованість за процентами.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» по 611,47 грн. сплаченого судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 4.4 кредитного договору № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року позичальник зобов»язувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 180,00 доларів США щомісячно до 10 числа наступного місяця. Згідно розрахунку заборгованості погашення боргу за кредитним договором останній раз проводилось 13.09.2010 року у сумі 1 долар США, а отже до 10.10.2010 року ОСОБА_2 черговий місячний платіж не здійснив, а тому початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати 11.10.2010 року. Згідно постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 року № 6-20цс14, позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами має обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, кредитний № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс Банк», припинив свою дію з 10.11.2010 року, а тому перебіг позовної давності почався із 11.11.2010 року і закінчився 10.11.2014 року. В свою чергу, банк звернувся з позовом до суду лише 26.10.2015 року, тобто, після спливу строку позовної давності.

Щодо відмови в задоволенні зустрічного позову апелянт зазначає, що 26.07.2007 року ОСОБА_2 отримав в ПАТ КБ «Правекс Банк» кредит в сумі 15041,00 долари США для своєчасної оплати вартості автомобіля та з кінцевим строком повернення до 26.07.2014 року. З метою забезпечення виконання забов»язань за даним кредитним договором міх ПАТ КБ «Правекс Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 2449-008/07р від 26.07.2007 року, згідно якого апелянт, як поручитель, зобов»язалась солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов»язань позичальника. З договору поруки вбачається, що в ньому встановлено строк дії поруки до 26.07.2017 року, проте банк пред»явивши поручителю 04.02.2014 року вимогу про дострокове повернення кредиту згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив, як строк дії кредитного договору, так і строк дії поруки. Проте, строк поруки не є строком для захисту пропущеного права. Це строк існування самого зобов»язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов»язок поручителя після його закінчення припиняються. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов»язання за договором поруки слід пред»явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто, протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов»язанням, або з дня, встановленого кредитором для строкового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов»язання. Як вбачається із п.1.2 кредитного договору № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року кредит надавався ОСОБА_2 терміном з 26.07.2007 року до 26.07.2014 року, а тому договір поруки слід визнати припиненим. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Правекс-Банк» (попередня назва - Акціонерний комерційний банк «Правекс-Банк») (далі - банк) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2449-008/07Р, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15 041 доларів США для своєчасної оплати вартості автомобіля зі строком погашення до 27.07.2014 року та платою за користування кредитними коштами у розмірі 11,99 % річних.

Пунктом 4.4. цього договору сторони передбачили, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 180 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця (п.п. 1.1.,1.2).

У п. 10.1 цього договору сторони також обумовили, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної у п. 1.2 цього договору, що діяла у період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.

У додатку № 1 до зазначеного кредитного договору установлено узгоджену банком та відповідачем ОСОБА_2 формулу обрахунку відсотків та наявні тарифи банку при проведенні конкретних операцій.

Додаток № 2 до зазначеного кредитного договору містить відомості про дати платежу, кількість днів у періоді, суми платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, суми відсотків, страхування, послуги нотаріусів та інші послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 26.07.2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 2449-008/07Р, відповідно до якого остання як поручитель зобов'язалася нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 2449-008/07Р від 26 липня 2007 року та можливими змінами та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу,пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 26.07.2014 року у розмірі 15041 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості (п.п. 1.1).

При цьому п.4.1 сторони визначили, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 26 липня 2017 року.

Аналогічний договір поруки № 2449-008/07Р було укладено цього ж дня між банком та ОСОБА_6, яка також виступила поручителем та зобов'язалася солідарно відповідати перед кредитором (банком) за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право банку вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом передбачено й п.9.1 кредитного договору № 2449-008/07Р від 26.07.2007 року.

Вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за договором поруки №2249-008/07Р від 26.07.2007 року банк надіслав на адресу ОСОБА_3 04.02.2014 року, що підтверджується копією зазначеної вимоги.

Як видно з розрахунку заборгованості, позичальником умови кредитного договору належним чином не виконувались, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 04.06.2015 року становить 25 434,22 долари США, з яких: заборгованість за кредитом - 10 081,00 доларів США; заборгованість за процентами - 4 781,65 доларів США; неустойка (пеня) за кредитом - 7 480,31 доларів США; неустойка (пеня) за процентами - 3 091,26 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч.1 ст. 252, ч.1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стягуючи солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором та відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання припиненою поруки, суд першої інстанції виходив з того, що умова договору поруки про його дію до 26 липня 2017 року свідчить про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому у цьому випадку не підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав, що зміна банком строку виконання основного зобов'язання у зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору не впливає на визначені у договорах поруки строки їх дії.

Суд першої інстанції вірно вважав безпідставним посилання ОСОБА_3, її представника щодо необхідності застосування під час розгляду даної справи правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 17 вересня 2015 року по справі № 6-52цс14, оскільки у цій справі договором поруки не було встановлено строку його дії, обставини встановлені ВСУ у вищезазначеній справі, є відмінними від обставин, встановлених під час розгляду даної справи, а тому ця правова позиція не може бути застосована при вирішенні спірних правовідносин у даній справі.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Судом першої інстанції встановлено, що позичальник ОСОБА_2 неналежним чином виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування грошовими коштами та інших платежів, відтак утворилася заборгованість в розмірі 25 434,22 доларів США, яка, як видно з поданого позивачем розрахунку, обчислена за період з 2009 року по 31.05.2015 року.

Відповідно до частин 1,2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які солідарно поручилися, відповідають перед кредитором солідарно.

Отже, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

Як зазначено вище, у кредитному договорі сторони дійшли згоди щодо грошового еквівалента зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, зокрема, у доларах США.

Так, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність » та Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже за змістом ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, поряд із стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Однак вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної суми заборгованості за кредитом та стягнення відсотків та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення неустойки за кредитом у сумі 7480,31 доларів США та неустойки за процентами у сумі 3091,26 доларів США, які є штрафними санкціями.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позову банку лише в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами, рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог банку про стягнення неустойки за кредитом у сумі 7480,31 доларів США та неустойки за процентами у сумі 3091,26 доларів США, не оскаржується.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову ПАТ «Правекс Банк» про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по сплаті тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, та беручи до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, прийшов до вірного висновку про стягнення заборгованості по сплаті цих платежів у межах строку позовної давності, тобто, судом застосовано наслідки спливу позовної давності, що спростовує доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано наслідків спливу позовної давності..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно приписів ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, за умовами кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 180 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця (п. 4.4).

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Враховуючи, що за умовами кредитного договору (п. 4.4) погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником рівними частинами по 180 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність захисту майнового права первісного позивача шляхом солідарного стягнення з позичальника та кожного із поручителів зокрема заборгованості за кредитним договором та процентами у межах строку позовної давності, тобто за період із 01.11.2012 року до 31.05.2015 року (в межах заявлених позовних вимог), а саме: 3701,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 2122,00 доларів США - заборгованість за процентами, що в загальній сумі становить 5823,00 доларів США.

Суд першої інстанції вірно вважав безпідставними посилання ОСОБА_3 на те, що відповідно до п. 9.2 кредитного договору, в зв'язку з виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, визначений у п. 1.2 даного договору, припинився достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, обґрунтовуючи свій висновок тим, що банком не надсилалося письмове повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, доказів протилежного відповідачами не надано, тому відповідно і відсутні підстави вважати, що банк в зв'язку зі зміною строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором пропустив позовну давність.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених апелянтом в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Копняк С.М.