Справа № 645/286/16-ц
Провадження № 2/645/854/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
16 вересня 2016 р. м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Федорової О.В.,
секретарів судового засідання - Петленко І.І., Сєркової О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом:
ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"
про визначення частки в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину та про звернення стягнення на предмет застави, -
Позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій з урахуванням прийнятих судом уточнень просить суд:
- визначити, що частка померлої ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру № 18 будинку № 4/4 становила 1/2;
- визнати ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину у складі 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- з метою збереження предмету іпотеки до його реалізації, передати предмет іпотеки: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в управління ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.
В обґрунтування позову посилався на те, що 25.12.2006 року між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (далі - Банк) та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір CNL № 701/063/2006, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах строковості, платності грошові кошти у сумі 100000,00 грн. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за Кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 року між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука), посвідчений нотаріально, за умовами якого предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення рекомендованої кореспонденції на адресу місця реєстрації відповідача, яка повернулась на адресу суду з відміткою поштової установи про причини невручення: "за закінченням терміну зберігання".
У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, своїм конституційним правом на захист не скористався, тому суд вважає, що ним виконано вимоги процесуального Закону щодо повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи і реалізовано право учасника судового процесу на судовий захист.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.
Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що 25.12.2006 року між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк» та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір CNL № 701/063/2006 /а.с. 11-18/.
Згідно з умовами вказаного договору Позивач надав Відповідачу кредитні кошти у розмірі 100000,00 грн., а позивач прийняв кредит, зобов'язався належним чином використовувати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, визначені Договором.
В якості забезпечення ОСОБА_2 виконання зобов'язань по вказаному Кредитному договору CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_6, ОСОБА_2 25.12.2006 року укладено Договір іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 3815 /а.с. 20-25/.
Відповідно до п. 6.1 Договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25.12.2006 року, за рахунок предмета іпотеки ОСОБА_9 може задовольнити такі вимоги: (а) всі Боргові зобов'язання, не сплачені Боржником, і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобовязань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених Іпотедодержателем у звязку з реалізацією його прав за цим Договором.
Згідно з п. 6.2 Договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25.12.2006 року ОСОБА_9 має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: (а) несплата боржником ОСОБА_9 будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі; (б) порушення Іпотекодавцем будь-якого із його зобовязань за ст. 5 цього Договору; (в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України, Кредитним договором та цим договором.
12.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - Продавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - Покупець) укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н, у відповідності до умов якого Продавець продає, а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.
У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги у тому числі за CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 року.
Крім того, 12.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Клієнт) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі Фактор) укладено Договір про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до умов якого у звязку з укладанням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 12.11.2010 року між Фактором та Клієнтом, за яким до Фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується «Іпотекодержатель»/»Заставодержатель» у зобовязаннях, які виникли на підставі забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором (включаючи право звернення стягнення на предмет застави) /а.с.41-44/.
26.02.2015 року заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та стягнуто зі ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 року в сумі 229090,29 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2300,00 грн. 20.05.2015 року державним виконавцем Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного заочного рішення суду. Станом на час розгляду справи заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.02.2015 року не виконано /а.с. 58-60/.
Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть 26 квітня 2010 року один з іпотекодавцев - ОСОБА_3 померла /а.с.119/.
12.05.2016 року до суду надійшов лист в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за вих. № 1479, відповідно до якого, за відомостями зі Спадкового реєстру після ОСОБА_3, померлої 24.10.2010 року,спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались /а.с. 162/.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як вбачається з ч.1 ст.355 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Враховуючи викладене, суд вважає можливим визначити, що ОСОБА_3 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_3.
Згідно з ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.
Положеннями ст.ст. 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.
У п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Згідно листа в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за вих. № 1479, за відомостями зі Спадкового реєстру після ОСОБА_3, померлої 24.10.2010 року, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались .
Відповідно до ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).
Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.
Спадкоємці, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).
Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.
Спадщина відкрилася 25 квітня 2010 року, строки встановлені у ст. 1270 ЦК України для відмови від прийняття спадщини сплили.
Таким чином відповідач ОСОБА_2, який є спадкоємцем першої черги, вважається таким, що прийняв спадщину у складі 1/2 частини квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові після смерті своєї матері ОСОБА_3.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.
Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 ЦК України. (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»)
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Невиконання спадкоємцем вимог щодо оформлення та реєстрації спадкового майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Відповідно до роз'яснень викладених у п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку").
Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.
Враховуючи викладене, до ОСОБА_2 перейшло право власності на 1/2 частину квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові яка є предметом іпотеки, він набув статусу іпотекодавця і має всі права і несе відповідальність за іпотечним договором в межах вартості предмета іпотеки.
Відповідно до ст. 611 Цивільного Кодексу України при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, що встановлені договором чи законом.
Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання, виконання якого забезпечено іпотекою або до закінчення строку дії іпотечного договору. "Основне зобов'язання" - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою (ст. 1 ЗУ "Про іпотеку").
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Згідно зі ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки, таким способом може бути реалізація предмета іпотекодержателем самостійно від свого імені будь-якій особі - покупцеві з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України „Про іпотеку".
У відповідності до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в рішенні суду в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Таким чином, виходячи з вимог діючого законодавства та умов іпотечного договору, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позивача та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25.12.2006 звернути стягнення на 1/2 частину квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, успадкованої ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_11 в межах вартості спадкового майна, а також звернути стягнення на предмет іпотеки 1/2 частину квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, яка належить ОСОБА_12 на праві власності.
Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 4134,00 грн. з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -
Визначити, що ОСОБА_3 на праві власності належала 1/2 частина квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові.
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) таким, що прийняв спадщину в складі 1/2 частини квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові після смерті ОСОБА_3, померлої 25.04.2010 року.
Встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки, а саме квартири № 18 будинку № 4/4 по Стадіонному проїзду в м. Харкові на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу.
Передати предмет іпотеки: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, в управління ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано.
Суддя Федорова О.В.