22-ц/775/926/2016(м)

Головуючий в першій інстанції Ікорська Є.С.
Доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевській В.П.,

суддів Гаврилової Г.Л., Сорока Г.П.

секретар Брежнев Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполя апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 9 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

27.09.2016 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що сторони з 03.09.2011 року знаходились у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач є батьком дитини, у зв`язку з чим зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Зазначає, що з вересня 2014 року відповідач не мешкає з сім`єю та не надає дитині матеріальної допомоги у зв`язку з тим, що виїхав з м.Донецька до м.Маріуполя працювати. Дитина проживає із позивачкою в м.Донецьк та перебуває на її утриманні. Позивачка просить суд стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму до досягнення сином повноліття. Збільшивши позовні вимоги, позивачка зазначила, що довгий час не мала змоги розшукати відповідача у зв`язку з тим, що він змінив номер телефону та не повідомляв їй адресу своєї реєстрації в м.Маріуполі як внутрішньо переміщеної особи. Згодом вона також дізналась, що їх шлюб було розірвано за позовом чоловіка та по справі винесене заочне рішення суду. Приймаючи до уваги, що нею приймались усі заходи щодо розшуку відповідача та стягнення з нього аліментів, але він ухилявся від їх сплати, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 01.09.2014 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму, до досягнення сином повноліття. Одночасно просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 9 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 27.09.2016 р. до повнолітня дитини. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 900 грн.

З даним рішенням не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилається на те, що суд не повно з`ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що з вересня 2014 року вона безрезультатно розшукувала відповідача у зв`язку з тим, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання їх сина. Вважає, що відповідач навмисно ухилявся від надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Також позивач вважає, що суд невірно зробив розрахунок відшкодування їй витрат на правову допомогу, безпідставно зменшив її. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та відповідач до суду не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Відповідно до вимог ст.182,183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Як нормами СК України, так і Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, гарантовано, що у будь-якому випадку дитина повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків.

Стаття 18 Конвенції встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 03.09.2011 року укладено шлюб між сторонами по справі, про що в книзі атів цивільного стану зроблено актовий запис №936.

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком зазначено ОСОБА_2 .

Відповідно до заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.01.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Дитина проживає з позивачкою, що не заперечувалось сторонами.

Судом першої інстанції враховані пояснення свідка ОСОБА_4 , який є батьком позивачки. Він пояснив, що йому невідомо про факти надання відповідачем грошових коштів своїй дружині на утримання дитини. У вересні 2016 р. він знайшов відповідача, коли приїхав до м.Маріуполя і звернувся до військкомату, там йому повідомили його місцезнаходження і номер мобільного телефону. Свідок зазначив, що сторони проживали в його будинку по АДРЕСА_1 , в кінці вересня 2014 р. відповідач виїхав до м.Маріуполя. Серпень та вересень 2014 р. ОСОБА_1 проживала у Маріуполі, потім повернулася до Донецька. 15.01.2015 р. він привозив зятю речі у м.Маріуполь. У період з 25.01.2015 р. по 28.12.2015 р. дочка проживала на території Росії. Телефонний зв`язок між подружжям був втрачений. З січня 2016 р. ОСОБА_1 мешкає у свого нового чоловіка.

З довідки від 22.12.2015 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_2 .

З довідки від 26.01.2015 р., виданої ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що ОСОБА_2 в період з 15.04.2014 по 17.08.2014 р. брав участь в антитерористичній операції, перебував на посаді інструктора відділу комплектування та призову ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з довідкою з місця служби відповідач за вересень 2016 р. отримав грошове забезпечення у сумі 8885,17 грн.

Відповідно до договору оренди відповідач тимчасово орендує квартиру АДРЕСА_3 з березня 2015 р. За матеріалами справи відповідач на постійній основі проходить службу в Донецькому обласному військовому комісаріаті, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені йому листи та інші подібні дії.

Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не можливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Відповідно до ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не надано доказів того, що нею вжито заходів щодо одержання аліментів з відповідача. Позивачка в позовній заяві вказує на те, що відповідач поїхав у вересні 2014 року з Донецьким обласним військкоматом працювати до м.Маріуполя та адреса його реєстрації їй стала відома тільки перед поданням позову про стягнення аліментів. Одночасно зазначає, що вона змушена була розшукувати його за місцем роботи. Незважаючи на вищенаведене, позивачкою не наведено будь-яких переконливих доказів того, чому знаючи місце роботи відповідача вона не подала до суду позову раніше. Крім того, у відповідності до ст.78 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача в справах за позовами про стягнення аліментів або про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, невідоме, суд ухвалою оголошує його розшук. Розшук проводиться органами Національної поліції, а витрати на його проведення стягуються з відповідача в дохід держави за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, а також з урахуванням п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, виходячи з характеру правовідносин, суд першої інстанції правильно застосував загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності, і правильно стягнув з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу в сумі 900 грн.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді