У х в а л а

14 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 2 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, ухвалив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований за № 11030;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований за № 11029;

- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 767,7 кв.м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним по Ѕ частині зазначеної земельної ділянки;

- у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним по Ѕ частині нерухомого майна, а саме по Ѕ частині житлового будинку, басейну та будинку для персоналу, які розташовані на зазначеній земельній ділянці за вказаною адресою;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 365 грн 40 коп. сплаченого судового збору.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 задовольнила частково; ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя скасувала, справу в цій частині направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя залишила без змін.

5 вересня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_8, звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 3, 321, 331, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 57, 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 4 Закону України «Про судову експертизу»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, 17 вересня 2014 року, 17 серпня, 7 та 21 вересня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 18 листопада, 16 грудня 2015 року і 27 січня, 30 березня, 6 липня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 8 червня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 щодо поділу майна подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя, указав на те, що суд не встановив обсягу спільно нажитого майна подружжя на дату розірвання шлюбу (20 вересня 2013 року), не звернув уваги на те, що спірний житловий будинок добудований та введений в експлуатацію відповідачкою 22 квітня 2014 року, тобто після розірвання шлюбу, не з'ясував, у якій частині житловий будинок був збудований на час розірвання шлюбу.

Натомість касаційний суд, залишивши без змін судові рішення в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності, виходив з того, що спірне нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте ним під час шлюбу за спільні грошові кошти.

Крім того, оспорювані договори купівлі-продажу укладені без згоди позивача, який є співвласником спірного нерухомого майна, а тому мають бути визнані недійсними.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 14 березня 2012 року, 17 вересня 2014 року і 7 вересня 2016 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до судів першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спорів;

- в ухвалі від 17 серпня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновками про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього; однак до набуття цього статусу, не будучи житловим будинком, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто майном, яке може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та з дотриманням будівельних норм і правил підлягає поділу між ними;

- в ухвалі від 21 вересня 2016 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на необхідність перевірити доводи позивача щодо джерел набуття майна; крім того, суд не оцінив доказів у справі.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Натомість у наданих постановах, на які посилається заявниця, Верховний Суд України дійшов таких висновків:

- у постанові від 3 червня 2015 року вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; крім того, сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги, сутність якого полягає у праві вимагати виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або у праві вимагати половину отриманого доходу від діяльності підприємства;

- у постанові від 1 липня 2015 року йдеться про те, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя;

- у постанові від 18 листопада 2015 року зазначено про те, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Натомість дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (статті 65, 69, 70 СК України);

- у постанові від 16 грудня 2015 року вказано, що відповідно до статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Установлене частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна);

- у постановах від 27 січня і 30 березня 2016 року йдеться про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

- у постанові від 6 липня 2016 року зазначено про те, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торгівельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України (частина п'ята статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Таким чином, порівняння наведених постанов Верховного Суду України із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав вважати, що висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року, суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 18 листопада, 16 грудня 2015 року і 27 січня, 30 березня, 6 липня 2016 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко