У х в а л а

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила під час розгляду справи, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_4 заподіяну їй майнову шкоду за загиблу корову відповідно до паспорта та ветеринарної карти у розмірі 7 000 грн, а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що вона проживає у с. Грушів Іваничівського району Волинськоїобласті та має підсобне господарство, в якому доглядала дві одиниці великої рогатої худоби.

Вказала, що у селі було встановлено порядок випасу рогатої великої худоби на пасовищі та існувала усна домовленість між мешканцями села про чергування випасу корів.

14 травня 2013 року стадо корів випасала ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_5, яка їй допомагала, а після повернення корів ввечері додому позивачка не виявила своєї однієї корови у стаді. Після пошуків корова була знайдена у меліоративному рові ще живою, але через деякий час загинула.

Посилаючись на те, що згідно з існуючою домовленістю пастухи несуть особисту відповідальність за випас корів та повернення їх у належному стані, проте відповідачі у добровільному порядку не відшкодовують завдані їй збитки, ОСОБА_3 просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року заяву представників позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7 про часткову відмову від позову задоволено.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року в частині позовних вимог щодо ОСОБА_5 скасовано, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення збитків та моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 840 грн спричинених збитків.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з неї 6 840 грн спричинених збитків і залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції оскаржується тільки в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, а тому в іншій частині судом касаційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості не перевіряється.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено розміру завданих збитків та не встановлено, яка саме корова померла.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_4, взявши на себе зобов'язання по випасу громадської череди, яке само по собі включає і обов'язок зі збереження худоби на час її випасу, не виконала своїх зобов'язань, в результаті чого худоба загинула, а тому відповідачка повинна відшкодувати власнику вартість спричинених збитків на час ухвалення рішення у розмірі 6 840 грн, виходячи із вартості середньовгодованої корови станом на 11 лютого 2016 року.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що мешканці с. Грушів Іваничівського району Волинської області домовились між собою про встановлення чергування щодо випасання належної їм великої рогатої худоби на місцевому пасовищі, тобто існувала колективна угода жителів даного села про спільний випас худоби. Згідно з істотними умовами цього договору сім'я (господарство) відповідно до черги повинна відпасти колективну худобу стільки днів, скільки в наявності у її господарстві голів великої рогатої худоби, яка випасається у стаді. Власники худоби повинні випроводжати свою худобу на випас та зустрічати її з випасу.

Наявність у господарстві позивача у 2013 році двох корів та їх належність ОСОБА_3 не заперечується відповідачем та підтверджується довідкою Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 02 вересня 2015 року № 274 (а. с. 162), паспортами великої рогатої худоби: 10 лютого 1997 року народження, серії АА № 578035 і 10 квітня 2006 рокународження, серії GG № 058880 та ветеринарними картками до них (а. с. 52-59).

Відповідно до встановленого графіка 14 травня 2013 року ОСОБА_4 здійснювала випас великої рогатої худоби, у тому числі двох корів позивачки, що також не заперечується відповідачкою.

Судами установлено, що 14 травня 2013 року після повернення корів із пасовища було виявлено, що одну із належних ОСОБА_3 корів не було повернуто із пасовища, у зв'язку із чим позивач разом із відповідачем та іншими жителями села пішли на пасовище і знайшли корову в межовому меліоративному рові, яка ще була жива, проте через деякий час загинула.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4, взявши на себе зобов'язання по випасу громадської череди, яке само по собі включає і обов'язок по збереженню худоби на час її випасу, своїх зобов'язань належним чином не виконала, відсутності її вини у загибелі корови не спростувала.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд вмотивовано виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх обов'язків загинула корова саме 1997року народження, яка на час загибелі була середньої вгодованості та важила 360 кілограм, а тому, враховуючи, що станом на 11 лютого 2016 року вартість середньовгодованої корови (середня вага дорослої корови від 330-380 кг) живою вагою становить 19 грн за один кілограм, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки збитків у розмірі 6 840 грн.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції в оскаржуваній частині були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О. Писана