Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживачів і стягнення заборгованості

за касаційними скаргами ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про стягнення грошових коштів та, неодноразово збільшуючи свої позовні вимоги, зазначила, що 02 липня 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір банківського вкладу «Подарунок» «Постійний» «Тринадцяти місячний» № 608170/2013. За умовами цього договору строком на тринадцять місяців вона внесла 9 000 доларів США з процентною ставкою 11 % річних. На неодноразові звернення до відділення банку з проханням повернути суму вкладу, банк так і не здійснив повернення вказаних коштів.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 остаточно просила стягнути з відповідача суму вкладу за договором № 608170/2013, невиплачені проценти у розмірі 87,90 доларів США та проценти в порядку ст. 625 ЦК України по день винесення рішення із розрахунку 2,83 доларів США за весь час затримки, а також витрати, пов'язані з надісланням кореспонденції у розмірі 83,29 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_3 суму банківського вкладу за договором № 608170/2013 від 02 липня 2013 в загальному розмірі 9 359,13 доларів США. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_3 кошти за договором банківського вкладу № 608170/2013 від 02 липня 2013 року в сумі 9 000 доларів США, невиплачені проценти за період з 02 липня 2014 року по 01 серпня 2014 року у розмірі 87,90 доларів США, три проценти річних за період з 02 серпня 2014 року по 15 січня 2015 року у розмірі 123, 53 долари США. У задоволенні інших позовних вимог відмолено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить частково скасувати рішення апеляційного суду у частині стягнення 3 % річних та відмові у стягненні з відповідача понесених з його вини витрат (завданої шкоди) та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за депозитом у сумі 9 000 доларів США та 11, 5 %, а також понесені ним витрати з вини відповідача за телеграму та поштові витрати у зв'язку із поданням позову до суду.

У касаційних скаргах ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року; рішення апеляційного суду в частині стягнення із ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь позивача коштів за договором банківського вкладу № 608170/2013 від 02 липня 2013 року в сумі 9 000 доларів США, невиплачені проценти за період з 02 липня 2014 року по 01 серпня 2014 року у розмірі 87, 90 доларів США, три проценти річних за період з 02 липня 2014 року по 15 січня 2015 року у розмірі 123,53 доларів США та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 02 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» був укладений договір банківського вкладу «Подарунок» «Постійний» «Тринадцяти місячний» № 608170/2013. За умовами цього договору строком на тринадцять місяців позивач внесла на депозит банку 9 000 доларів США з процентною ставкою 11 % річних та строком вимоги вкладу 02 серпня 2014 року.

04 серпня 2014 року (в перший робочий день банку) ОСОБА_3 надіслала на адресу банку телеграму із вимогою повернути вклад за закінченням строку договору.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору у разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, тобто не звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє вкладника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору за неналежне виконання його умов, та ЦК України. Періодом нарахування санкцій є час із моменту настання строку повернення вкладу із процентами до дня фактичного отримання цих сум вкладником.

Таке розуміння наведених норм відповідає висновкам Верховного Суду України про їх застосування, викладеним у постановах № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, № 6-140цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-247цс14 від 28 січня 2015 року, № 6-36цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-1891цс15 від 11 листопада 2015 року, № 6-2861цс15 від 02 березня 2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У позовній заяві та уточненнях до неї на обґрунтування вимог про стягнення процентів після закінчення строку дії вкладу здійснюється посилання як на норми ст. 625 ЦК України, так і на обов'язок банку сплатити проценти на вклад до дня фактичного повернення коштів. При цьому, із посиланням на ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути 11 % річних за фактичний строк користування вкладом.

Проценти, визначені ст. 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Які саме вимоги розуміє вкладник, заявляючи про стягнення процентів за період з 02 серпня 2014 року по день винесення рішення, суд першої інстанції не уточнив, однозначності підстав та предмета позову в цій частині із тексту позовної заяви встановити не можна, а тому висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 заявила лише про суми за ст. 625 ЦК України та не просила стягнути проценти за весь фактичний строк користування вкладом, є передчасними.

Доводи касаційної скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк» про те, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються лише за обставин, якщо в договорі не передбачено сплати процентів, є безпідставними.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів за ст. 1061 ЦК України та сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Таке розуміння наведених норм відповідає висновкам Верховного Суду України про їх застосування, викладеним у постановах № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, № 6-140цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-247цс14 від 28 січня 2015 року.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено 21 листопада 2014 року, вимоги за вкладом, строк повернення яких настав 02 серпня 2014 року, заявлені до суду у вересні 2014 рокута розглянуті судом із ухваленням рішення 10 листопада 2014 року, а тому доводи касаційної скарги ліквідатора банку про необхідність їх розгляду у межах ліквідаційної процедури, а не в порядку позовного провадження, є безпідставними.

Разом з тим, стягуючи суму вкладу та процентів в іноземній валюті суди припустилися помилки у застосуванні норм матеріального права.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року).

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що витрачені позивачем на відправку кореспонденції до суду кошти не є судовими витратами у розумінні ст. 79 ЦПК України. Разом з тим, сума у розмірі 67, 59 грн, якою позивач оплатила телеграму на адресу банку для повідомлення про припинення договору вкладу, ОСОБА_3 просила стягнути не у складі судових витрат, а в якості шкоди, завданої їй банком неможливістю особисто звернутися за поверненням коштів у визначений строк (робота відділення банку тимчасово зупинялася з технічних причин). Обґрунтованість позову в цій частині судами не перевірена.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції поза межами касаційних скарг з урахуванням повноважень ст. 335 ЦПК України та рішення апеляційного суду скасовуються із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович