Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді Діонісьєвої Н.М.

при секретарі Краглевич Ю.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3

представника УЖКГ Виконавчого комітету Рівненської міської ради -ОСОБА_4

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції Рівненської області про визнання недійсним наказу органу приватизації та свідоцтва на право власності на житло, та скасування державної реєстрації права власності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_2, управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції Рівненської області про визнання недійсним наказу органу приватизації та свідоцтва на право власності на житло, та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.1980 року його батькові ОСОБА_8 було видано ордер на право заняття однокімнатної квартири за адресою: м. Рівне, вул. Соборна б. 217 кв.53 (на той час вулиця Ленінська) для спільного проживання разом з членами його сім'ї - матір'ю позивача ОСОБА_7 В подальшому, після народження позивача, в 1999 році його також було зареєстровано за цією адресою. В 2004 році він одружився з ОСОБА_2, яка в якості нового члена сім'ї переїхала жити до них та теж офіційно зареєструвалася.

В кінці 2004 року, батьки запропонували приватизувати квартиру, та почали збір та

оформлення необхідних для цього документів. Враховуючи те, що між нами не було суперечок щодо порядку користування квартирою, ніхто не заперечував проти приватизації, оскільки усі розуміли, що це відповідатиме спільним інтересам. На виконання діючого на той час «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р, № 56 ними було подано до органу приватизації УЖКГ міста Рівне спільну заяву, у якій вони надавали згоду на приватизацію квартири в рівних частках на усіх членів їхньої родини, та визначення ОСОБА_8

уповноваженим власником квартири (основним квартиронаймачем).

Однак, лише на початку 2006 року їм повідомили, що їхня заява невдовзі буде розглянута.

З огляду на те, що у складі осіб, які на той момент проживали в квартирі відбулися суттєві зміни, а саме батько ОСОБА_8К, від чийого імені власне і було подано відповідну заяву на приватизацію, та який був визначений ними, як уповноважений власник (основний квартиронаймач) виписався з квартири, та переїхав жити у інше місто, а відповідно, вже не брав участі у приватизації; 29.06.2005 року у їхньому шлюбі народилася донька ОСОБА_6; вони вирішили обрати уповноваженим власником (основним квартиронаймачем) його матір ОСОБА_7, яка надалі і здійснювала супровід приватизаційної процедури. ОСОБА_7 отримала в ЖКП «Західне» нову довідку про склад сім'ї і подала її до УЖКГ.

Вже після видачі свідоцтва про право власності він довідався, що приватизацію їхньої квартири проведено лише на трьох осіб на нього, його дружину та матір. Їхню ж малолітню доньку ОСОБА_6, яка хоча і не була зареєстрована у квартирі, однак постійно проживала в ній як член сім'ї та мала право на участь у приватизації нарівні з усіма, з незрозумілих причин не було включено до відповідного переліку співвласників.

За цих умов, вважає, що право його малолітньої доньки на отримання частки у праві власності на спірну квартиру в 2006 році було суттєво порушено. Адже на момент здійснення приватизації вона, хоча ще і не була прописана в квартирі, однак фактично проживала у ній , як повноправний член їхньої сім'ї, а отже, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.64 ЖК України мала право на безоплатну передачу у її власність частини відповідного житлового приміщення, та користувалася усіма правами і обов'язками нарівні з іншими квартиронаймачами.

З врахуванням вищенаведеного, вважає що приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснена з порушенням діючого порядку, та без врахування прав його неповнолітньої доньки ОСОБА_1 0.0. на участь у приватизації житла. А відповідно, Наказ УЖКГ ВК Рівненської міської ради № 72 від 20.02.2006 року, та видане на його підставі на ім'я трьох осіб ОСОБА_7Є, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 є неправомірними, та підлягають скасуванню.

В письмових запереченнях проти позову представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 позов не визнав та вказав, що єдиною причиною, з якої позивач звернувся до суду з позовом, є бажання позбавити відповідачку та малолітню дитину ОСОБА_6 права на користування житлом (квартирою 53 по вул. Соборна 217 у м.Рівне).

У позові не наведено вимог, задоволення яких призведе до набуття малолітньою ОСОБА_6 прав на квартиру АДРЕСА_3. Навпаки, позбавлення права на вказане житло батька та матері малолітньої у поєднанні з невизначеністю на майбутнє стосовно долі цього житла, фактично позбавить малолітню дитину права користування житлом, яке на сьогодні є у власності її батьків.

На сьогодні у квартирі АДРЕСА_4 фактично проживає нова сім'я ОСОБА_5, тому задоволення позовних вимог ОСОБА_5 призведе до зменшення обсягу прав малолітньої ОСОБА_6, оскільки вона, та її мати можуть бути позбавлені права на приватизацію вищевказаної квартири.

У відповідності до частини першої статті З ЦПК України, звернення до суду має на меті захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Натомість позивач звернувся до суду не за захистом порушених прав малолітньої ОСОБА_6, а з метою позбавлення ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_6 будь-яких прав на квартиру АДРЕСА_3.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просять задовільнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 позов визнала в повному обсязі та просить його запдовільнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову.

Допитана , як свідок, відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що у 2004 році вона одружилась з позивачем по справі ОСОБА_5 Після реєстрації шлюбу вони переїхали проживати в квартиру її куми ОСОБА_9 Тоді ж у них народилась дитина ОСОБА_6. В 2006 році вони переїхали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1. Ні вона, ні дитина в квартирі за адресою м.Рівне, вул.Соборна 217/53 не проживали жодного дня. Вона тільки була зареєстрована в цій квартирі. На даний час вони з чоловіком розлучені і вона з дитиною проживає в смт.Квасилів в квартирі, яку орендує.

Представник відповідача ОСОБА_10 житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради позов не визнав та пояснив, що при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_5 діяло в межах чинного на той час законодавства.

Від представника третьої особи Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області надійшла заява про розгляд спрви у відсутності представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_10 житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.09.1980 року ОСОБА_8 (батьку позивача) було видано ордер на право заняття однокімнатної квартири за адресою: м. Рівне, вул. Соборна б. 217 кв.53 (на той час вулиця Ленінська) для спільного проживання разом з членами його сім'ї - ОСОБА_7 (матір'ю позивача), що підтверджується талоном до ордеру № 130 від 29 вересня 1980 року. З дослідженої в судовому засіданні будинкової книги для прописки громадян, проживаючих ІНФОРМАЦІЯ_2, кв.№ 53 по вул..Соборна вбачається, що 11.03.1999 року у вищевказаній квартирі було зареєстровано і позивача ОСОБА_5, 10.08.2004 року і його дружину ОСОБА_2, а 28.02.2007 року їх спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до довідки про склад сім'ї виданої ЖКП «Західне» вказано, що у квартирі АДРЕСА_6 мешкають і мають право на житло на момент ведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_7 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по 1/3 частині кожному.

У відповідності до ч.2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Виходячи з аналізу змісту вищевказаного Закону у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9, 61 Житлового кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Таким чином, право осіб на приватизацію не пов'язується із фактами їх реєстрації у квартирі (будинку), а залежить лише від наявності їхнього права на житло та фактом проживання у квартирі (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12).

Позивач, як фактичну підставу позову зазначав у позовній заяві те, що малолітня ОСОБА_6 на момент приватизації проживала у ІНФОРМАЦІЯ_4, і мала право на участь у передачі зазначеного житла у приватну власність.

У відповідності до вимог ч.З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічний обов'язок покладено на сторони ч.І ст. 60 ЦПК України.

Всупереч вищевказаним нормам процесуального закону позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставини проживання малолітньої у спірній квартирі або про наявність її права на користування спірною квартирою.

У судовому засіданні 06 липня 2016 р. позивач - ОСОБА_5, відповідач -ОСОБА_7 підтвердили, що сім'я ОСОБА_7 з малолітньою дитиною постійно проживали на орендованій квартирі. Крім того, і на сьогодні відповідач - ОСОБА_2 з дитиною проживають у смт Квасилів. Позивач - ОСОБА_5 також ствердив, що проживає у смт Квасилів.

Аналогічні обставини було встановлено на підставі відомостей, отриманих від допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_12, а також з показань відповідача - ОСОБА_2, допитаної в якості свідка.

За таких обставин ні на момент приватизації, ні на момент розгляду справи ОСОБА_6 та її батьки не проживали у спірній квартирі та не укладали жодних угод на проживання у ній.

У відповідності до ч.І ст. 39 ЦПК України завданням законних представників у суді є захист прав, свобод та інтересів малолітніх осіб.

Натомість, позов ОСОБА_5 не містить у своєму складі вимог, задоволення яких призведе до набуття малолітньою ОСОБА_6 прав на квартиру АДРЕСА_3. Навпаки, позбавлення права власності на вказане житло батька та матері малолітньої у поєднанні з невизначеністю на майбутнє стосовно долі цього житла, фактично позбавить малолітню дитину права користування житлом, яке на сьогодні є у власності її батьків.

На сьогодні у квартирі АДРЕСА_4 ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_2, ні малолітня ОСОБА_6 фактично не проживають, оскільки усі мають інше постійне місце проживання. В квартирі фактично має постійне місце проживання лише відповідач ОСОБА_7 З огляду на правову позицію, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.01.2013р. №6-125цс12, право на приватизацію цієї квартири матиме лише ОСОБА_7

При таких обставинах задоволення позовних вимог ОСОБА_5 призведе до зменшення обсягу прав малолітньої ОСОБА_6, оскільки ні вона, ні її мати, ні її батько не матимуть права на приватизацію вищевказаної квартири.

Таким чином, всупереч ч.І ст.З, ч.І ст. 39 ЦПК України, ОСОБА_5 звернувся до суду не за захистом порушених прав малолітньої ОСОБА_6, а з метою позбавлення ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_6 будь-яких прав на квартиру АДРЕСА_3.

За змістом ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

З цього випливає, що право особи бути позивачем у суді будь-який громадянин має від народження. При цьому, у відповідності до ч.І ст. 39 ЦПК України права малолітнього позивача можуть захищатися законним представником.

Таким чином, у позові, пред'явленому в інтересах малолітньої ОСОБА_6, саме ця особа є позивачем, а ОСОБА_5 має статус законного представника.

Оскільки позовні вимоги, пов'язані із визнанням недійсним та скасуванням документів та державної реєстрації щодо майна, яке перебуває у спільній власності, то відповідачем за позовом має також і ОСОБА_5, оскільки він володіє 1/3 частиною у праві власності на спірну квартиру.

За таких обставин задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними документів, виданих на ім'я ОСОБА_5 та скасування державної реєстрації його права власності взагалі є не можливим.

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 64 Житлового кодексу України, ст.ст.10,60,212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, що діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції Рівненської області про визнання недійсним наказу органу приватизації та свідоцтва на право власності на житло, та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.М.Діонісьєва