Справа № 235/4210/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2016 р. м. Одеса.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Погрібного М.О.

при секретарі Олійник О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань №14, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені та зобовязання видати трудову книжку, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1, 08 червня 2015 року, подала до суду вказаний вище позов, в якому просила стягнути з відповідачки невиплачену їй заробітну плату за червень, липень та серпень 2013 року і розрахунок при звільнені, всього в загальній сумі 3 235 гривень, також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені та зобовязати відповідачку видати їй трудову книжку із відповідними записами про прийом та звільнення з роботи.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що 18 жовтня 2012 року, на підставі письмового трудового договору за №1, була прийнята відповідачкою на посаду адміністратора жіночого залу в магазин жіночого одягу «Бренд Хауз», розташованого у приміщенні торгового комплексу «Білий лебідь» у Ворошиловському районі м. Донецька, з щомісячною заробітною платою 1200 гривень. Про прийняття на роботу вона написала заяву та надала відповідачці трудову книжку. На початку літа 2013 року, відповідачка, як роботодавець, затримала виплату заробітної плати, обґрунтовуючи затримку фінансовою кризою, сезоном літніх відпусток покупців та відсутністю продажу товару. Після затримки виплати заробітної плати на три місяці, вона подала відповідачці заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідачка попросила її попрацювати до кінця серпня 2013 року та пообіцяла при звільнені виплатити усі належні їй суми. Однак, в день звільнення 28 серпня 2013 року, відповідачка не виплатила їй заборгованість по заробітній платі за червень, липень та серпень 2013 року і розрахунок за невикористану відпустку. Крім того, відповідачка не повернула їй трудову книжку. На її неодноразові звернення та вимоги виплатити заробітну плату та видати трудову книжку, відповідачка не реагую. Тому, на підставі ст. ст. 49, 116, 117 КЗпП України, просила її позовні вимоги задовольнити.

У своїй письмовій заяві, поданій до суду, ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі (л.с. №№36, 86).

Представник відповідачки, ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що дійсно, ОСОБА_1, на підставі вказаного позивачкою трудового договору, зареєстрованого в службі зайнятості, була прийнята на роботу її довірителькою ОСОБА_2, на посаду продавця жіночого одягу у магазині «Бренд Хауз», розташованого в приміщенні торговельного комплексу «Білий лебідь» у Ворошиловському районі м. Донецька, з виплатою щомісячної заробітної плати у розмірі 1200 гривень, де працювала з 18 жовтня 2012 року по 28 серпня 2013 року, після чого була звільнена за власним бажанням. Заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 за червень, липень та серпень 2013 року на день звільнення не було, оскільки остання отримала заробітну плату за вказані місяці та розрахунок при звільнені особисто під підпис, про що свідчать відомості про нарахування та виплату заробітної плати, оригінали яких зберігаються у ОСОБА_2

Трудову книжку при прийняті на роботу, ОСОБА_1 не надавала. Під час роботи, ОСОБА_2 неодноразово просила ОСОБА_1 принести трудову книжку, що остання постійно обіцяла, але так і не принесла. А при подачі даного позову до суду, зняла з своєї трудової книжки ксерокопію і додала до позовної заяви. Тому її довірителька ОСОБА_2 і вона вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 надумані, нічим не підтверджені. Крім того, вважають, що позивачка ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. оскільки заборгованості по зарплаті у відповідачки перед позивачкою не було і не має.

Вислухав представника відповідача, допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, вивчив надані позивачкою документи та документи, надані представником відповідача, суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2012 року, між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1, був укладений трудовий договір, зареєстрований 22 жовтня 2012 року в центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси під номером №1 (л.с. №17).

Згідно вказаного трудового договору, фізична особа підприємець ОСОБА_2 прийняла ОСОБА_1 на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів (одягу), з обовязком виплати щомісячної заробітної плати у розмірі 1200 гривень (л.с. №17).

Під час роботи ОСОБА_1, за вказаним трудовим договором, відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_1, номер облікової картки НОМЕР_1, форми ОК-5 Пенсійного фонду України, їй нараховувалася заробітна плата за період з жовтня 2012 року по серпень 2013 року фізичною особою підприємцем ОСОБА_2. При цьому, в жовтні 2012 року була нарахована заробітна плата у розмірі 521,74 гривень і в серпні 2013 року, у розмірі 835,00 гривень. За всі інші відпрацьовані місяці в сумі по 1200 гривень щомісяця (л.с. №11).

28 серпня 2013 року, ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням.

Вищевикладені факти також підтвердили і самі сторони по справі, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні представник відповідача.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні показали, що у звязку із звільненням за власним бажанням ОСОБА_1, з посади продавця жіночого магазину, ОСОБА_2 попросила їх приїхати в належний їй магазин «Бренд Хауз», розташований в торговому комплексі «Білий лебідь» у Ворошиловському районі м. Донецька і допомогти провести переоблік матеріальних цінностей по магазину. За результатами переобліку було встановлена недостача деяких товарів. Однак, ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням і ОСОБА_2 повністю виплатила їй грошові кошти, які належали ОСОБА_1 при звільнені, чого вони були очевидцями.

Згідно наданих представником відповідача, відомостей про нараховану заробітну плату найманим працівникам СПД ОСОБА_2, за січень серпень 2013 року, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні, а копії приєднані до справи, видно, що за вказаний період ОСОБА_1, як найманому працівнику, щомісяця була нарахована та виплачена заробітна плата, яку ОСОБА_1 особисто отримала, про що свідчать її підписи про отримання заробітної плати (л.с. №№91-98, 99-102).

Будь-яких допустимих доказів, які б спростовували доводи представника відповідача та надані нею документи в підтвердження своїх доводів проти позовних вимог, позивачка суду не надала. Судом неодноразово пропонувалося позивачці особисто прибути в судове засідання для надання пояснень з обставин виниклого спору та розяснялися її права, передбачені ст. ст. 10, 27, 31 ЦПК України, в тому числі і про її право про заяву клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у разі незгоди з підписами, вчиненими в відомостях про отримання заробітної плати. Однак вона в судове засідання не прибула і будь-які допустимі докази в підтвердження своїх позовних вимог, щодо неотримання заробітної плати за червень, липень, серпень 2013 року, розрахунку при звільнені та про передачу відповідачці трудової книжки при прийняті на роботу, не надала і доводи представника відповідача, які ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, не спростувала.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вважає, що відповідно до норм ст. 233 КЗпП України, позивачка пропустила трьохмісячний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовними вимогами про зобовязання видати трудову книжку.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 212-215, 222 ЦПК України, ст. 49, 115-117 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені та зобовязання видати трудову книжку відмовити.

Копію рішення направити позивачці ОСОБА_1

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів через Суворовський районний суд м. Одеси.

Суддя: