Справа № 177/775/15-ц
Провадження № 2/177/36/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2016 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 27.03.2015 року, в обґрунтування якого вказував, що 28.04.2014 року померла його мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Вільне, вул. Комсомольська, 21.

Позивач як спадкоємець за законом першої черги звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім нього право на спадкування за законом в першу чергу мають дві дочки спадкодавиці: ОСОБА_5, яка подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача, та ОСОБА_4, яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Ще в 2000 році за життя матері відносини між матірю та ОСОБА_4 погіршилися, та відповідач припинила спілкування з спадкодавицею. З 2004 року мати почала хворіти на Сенільну деменцію Альцгеймерівського типу (атеросклеротичне слабоумство), та в 2007 році через похилий вік та тяжку хворобу перебувала в безпорадному стані, потребувала постійного піклування, догляду та матеріальної підтримки.

Через рідних відповідача, оскільки місце перебування останньою йому не було відомо, він повідомляв їй про тяжкий стан матері, та те, що матір потребує допомоги та хоче відновити з нею колишні стосунки. Пізніше йому стало відомо, що відповідач перебуває за межами України в Лівії.

Стверджує, що спадкодавиця потребувала допомоги саме відповідача, адже він не міг весь час перебувати біля матері, оскільки працював, а відповідач, приїжджаючи до України, мала можливість хоча б раз на рік відвідати матір, але свідомо не виконувала встановлений законом обовязок по її утриманню.

Позивач наполягав на тому, що він єдиний хто доглядав за ОСОБА_6, оплачував її лікування, здійснював догляд за тяжко хворою матірю до дня її смерті. Натомість відповідач протягом 14 років не цікавилися життям та станом здоровя матері та лише після її смерті знайшла час та можливість щоб звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

У звязку з вище викладеним, позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_7 наполягали на задоволені позову та просили суд усунути відповідача ОСОБА_4 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 скористалася своїм правом брати участь в судовому засіданні через представника, та до суду не зявилась. Її представник за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, в запереченнях проти позову зазначила, що позивач всупереч ч.1 ст. 3 ЦПК України предявив позов не з метою захисту його порушених прав, а з метою позбавлення відповідача належного їй права на спадкування. Вважає, що законні підстави для усунення відповідача від права на спадкування відсутні, адже позивач не довів у встановлений законом спосіб обставини того, що спадкодавиця потребувала допомоги саме відповідача. Натомість у відповідача була відсутня можливість надавати таку допомогу матері, оскільки вона сама перебувала у складних життєвих обставинах та скрутному матеріальному становищі. Так, дві доньки відповідача перенесли в 1998 та 1999 року оперативне лікування. Після тривалого та дорогого лікування 29.09.2009 року помер чоловік відповідача внаслідок онкологічного захворювання. Сама відповідач також хворіє онкологічним захворюванням, через яке їй рекомендоване обмеження фізичних та психоемоційних навантажень та прийом коштовних ліків, а також присвоєно другу групу інвалідності. Тому для поліпшення матеріального становища вона вимушена була виїхати за трудовим контрактом до Лівії.

Отже, просить через безпідставність позовних вимог відмовити в їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_5, будучи присутньою в судовому засіданні 14.01.2016 року (а.с.97), не заперечувала проти задоволення позову, вказуючи, що фактичний догляд за їх хворою матірю ОСОБА_6 здійснював брат ОСОБА_1 Підтвердила той факт, шо відповідач жодних відносин з матірю не підтримувала.

Вислухавши пояснення позивача та представників стрін, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку всім доказам по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, зі слідуючих законних підстав.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина. Зі змісту ст.ст. 1216-1218 ЦК України вбачається, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що 28.04.2014 року померла ОСОБА_6, яка була матірю ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, про смерть, про укладення шлюбу (а.с. 20, 58, 62, 63, 66) та копією актового запису про народження ОСОБА_8 (а.с.158-160).

За життя ОСОБА_6 належало право власності на частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Вільне, вул. Комсомольська, 21 та земельну ділянку площею 0,1746 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою (а.с. 8-14).

У звязку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на вказане майно.

Як вбачається з довідки Шостої криворізької державної нотаріальної контори № 432/02-14 від 10.04.2015 року, інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи №415/2014 щодо померлої ОСОБА_6, заповіт від імені ОСОБА_6 не посвідчувався. З заявою про прийняття спадщини, в межах 6-ти місячного строку визначеного законом, після її смерті до нотаріуса звернулися син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_4, з заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 звернулася дочка ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 36-38, 53-72).

Постаново державного нотаріуса Криворізької районної державної нотаріальної контори від 22.12.2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, зокрема, оскільки спадкоємцем не надано доказів усунення від спадкування спадкоємиці за законом ОСОБА_4 та заявник не бажає отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку розділену спадкоємцями порівну, відповідно до ст. 1278 ЦК України. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення спору (а.с. 7).

Стаття 1223 ЦК України визначає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Отже, оскільки ОСОБА_6 за життя не склала заповіту, тобто не зробила особистого розпорядження щодо свого майна на випадок її смерті (ст. 1233 ЦК України), то спадщина, яка відкрилася після її смерті, має спадкуватися відповідно до закону.

Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкування за законом здійснюється спадкоємцями почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України вбачається, що для усунення спадкоємця від права на спадкування необхідна сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потреба спадкодавця в допомозі саме від цієї особи.

Позивач як на підставу усунення відповідача від права на спадкування вказував те, що вона не спілкувалася з ОСОБА_6, не доглядала її та не надавала їй допомогу, якої вона потребувала саме від відповідача та відповідач мала можливість, натомість він та його сімя доглядали спадкодавицю, забезпечували всім необхідним, придбавали ліки, оскільки остання перебувала в безпорадному стані та хворіла на тяжку хворобу.

Судом встановлено та належними доказами підтверджено, що ОСОБА_6 дійсно хворіла на атеросклеротичну деменцію вираженого ступеню та перебувала із вказаним діагнозом на обліку лікаря психіатра КЗ «Криворізька центральна районна лікарня» ДОР», в звязку з хворобою потребувала постійного стороннього догляду, що вбачається з довідки лікаря психіатра від 04.06.2014 року та з довідки №326 від 11.02.2016 року (а.с. 17,110). Згідно записів медичної картки амбулаторного хворого форми №025/У-87 ОСОБА_6, стан її здоровя погіршувався з 2008 року, вона скаржилася на відсутність орієнтації в просторі, тимчасову втрату памяті, послаблення свідомості, зазначено про необхідність постійного стороннього догляду (а.с. 111-130).

Довідкою Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №230-9/2.09 від 04.06.2014 року, ОСОБА_6 до дня смерті проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з сином ОСОБА_1, невісткою ОСОБА_9 та онукою ОСОБА_10 (а.с.16).

Про те, що ОСОБА_6 хворіла, в звязку з чим страждала на втрату памяті та не могла орієнтуватися в просторі за декілька років перед смертю та потребувала стороннього догляду, який здійснював позивач з сімєю, вказували свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 При цьому вказані свідки стверджували, що відповідач тривалий час (більше 10 років) до матері не приїздила, стосунки з нею не підтримувала.

З аналізу наведених обставин, суд приходить до висновку про встановлення факту перебування ОСОБА_6 в безпорадному стані.

В той же час, в ході судового засідання не встановлено фактів навмисного ухилення відповідача від надання спадкодавиці допомоги при можливості її надання та потреби спадкодавиці в допомозі саме від відповідача, а тому відсутні підстави для усунення відповідача від права на спадкування.

Судом встановлено, що відповідач тривалий час не спілкувалася з матірю, однак вказана обставина не може свідчити про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідач тривалий час перебуває за межами України, про що свідчить довідка Державної прикордонної служби України №0.64-7590/0/15-14 від 29.05.2015 року (а.с. 32). ОСОБА_4 в жовтні 2012 року знаходилася на лікуванні в Київському міському клінічному ендокринологічному центрі з приводу захворювання щитоподібної залози, де перенесла хірургічну операцію, в звязку з чим їй рекомендоване обмеження фізичних та психоемоційних навантажень(а.с.92). Згідно виписного епікризу №20799, відповідач продовжувала лікування захворювання в КЗ «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня №4 ДОР», де їй рекомендований пожиттєвий прийом ліків (а.с. 93).

Вказані обставини свідчать про те, що сама відповідач перебувала у хворобливому стані та знаходилась поза межами країни, що позбавляло її можливості , як вказує її представник, надавати допомогу хворій матері. В той же час вказану допомогу надавав позивач, проживаючи з матірю, що свідчить про те, що спадкодавиця не потребувала такої допомоги саме від відповідача.

У звязку з вище викладеним, враховуючи відсутність доказів, які б підтверджували потребу ОСОБА_6 в допомозі саме від відповідача, за наявності такої допомоги з боку сина ОСОБА_1, в тому числі матеріальної, відсутність доказів які б підтвердили звернення останньої за такою допомогою до відповідача, приходить до висновку про відсутність факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Крім цього, позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував можливість відповідача надавати таку допомогу.

Що стосується доводів позивача в частині того, що позивач ухилялася від надання матеріальної допомоги на лікування та матеріальної підтримки під час проведення організації поховання ОСОБА_6, то вказані обставини не можуть бути підставою для усунення від права на спадкування. Захист прав позивача (у випадку їх порушення) в даному випадку може здійснюватися відповідно до ст. 1232 ЦК України.

У звязку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 1216-1218, 1220, 1222-1223, ч.5 1224, 1258, 1261 Цивільного кодексу України, ст. 202 СК України, ст. ст. 6,10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: