Справа № 145/1178/15-ц Провадження № 22-ц/772/2409/2016Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 39Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

20 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань Куленко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,-

встановила:

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності;

на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1, які складаються: житловий будинок "А", 1991року забудови, прибудова "а", загальною площею приміщень (підрахованою за формулою розрахунку площ) 60,3 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., ганок, сарай , гараж "Б", огорожа №1, ворота №2, хвіртка№3, огорожа №4, колодязь №5,

на ? частини автомобіля марки ВАЗ 2121, білого кольору, 1989 року та випуску, НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2.

на ? частину земельної ділянки в АДРЕСА_2, площею 0,2849га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3;

на ? частину земельної ділянки в АДРЕСА_2, площею 0,4695 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4;

на ? частину земельної ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_5,

в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати 2782 грн. 31 коп.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове.

Апелянт ОСОБА_3, повідомлена в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилася, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Представник позивача ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні.

За змістом статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який на час смерті був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1.

29.03.1984 року між ОСОБА_5 та позивачкою було зареєстровано шлюб Печорським міським відділом РАГС Комі АССР (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом є його дружина - позивач у справі ОСОБА_7 та дочка від першого шлюбу - відповідач ОСОБА_3

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 квітня 1988 року ОСОБА_5 купив житловий будинок з господарською будівлею в с. Тростянець Тиврівського району. Даний договір посвідчено секретарем Тростянецької сільської ради 18.04.1988 року, зареєстровано в реєстрі за №19 (а.с.8).

Відповідно до технічного паспорту КП "ВООБТІ" від 11.02.2016 року та будівельного паспорту вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться в АДРЕСА_1, та складається: житлового будинку "А", 1991року забудови, вартістю 144621 грн., прибудови "а" вартістю 28578 грн., загальною площею приміщень 60,3 кв.м., житловою площею 17, 4 кв.м., ганку, вартістю 927грн., сараю, гаражу "Б" вартістю 31870 грн., літньої кухні "В", вартістю 11398 грн., сараю "Г", вартістю 8250 грн., огорожі №1, вартістю 5038 грн., воріт №2, вартістю 2051 грн., хвіртки №3, вартістю 1287 грн., огорожі №4, вартістю 1263 грн., колодязю №5, вартістю 11636 грн., загальною вартістю 274265 грн.

Крім того, відповідно до облікової картки ТЗ від 01.10.2015 року за ОСОБА_5 24.03.1992 року в Немирівському МРЕВ зареєстрований автомобіль марки ВАЗ 2121, білого кольору, 1989 року випуску, НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, вартість якого становить 39460 грн., що підтверджується звітом про оцінку від 15.04.2016 року.

02.08.2013 року ОСОБА_5 було отримано та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку приватизації свідоцтва про право власності на земельні ділянки: площею 0,2849 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 37984грн; площею 0,4695 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4, вартістю 60221 грн., які розташовані по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_5, вартістю 44242 грн..

Відповідно до частини 1 статті 22, частини 1 статті 28 КпШС України, чинної на час придбання житлового будинку та автомобіля, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частки кожного із подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Таким чином, вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а позивачка ОСОБА_4 є власником ? частини вказаного майна, як частки в спільному майні подружжя.

Згідно частини 5 статті 61 СК України, що була доповнена Законом України «Про внесення зміни до статті щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» №2913-17 від 11 січня 2011 року (виключена на підставі Закону № 4766-VI від 17.05.2012 року) земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, була визначена законом як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя в період 8 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції Закону №4766-VI від 17.05.2012 року) земельна ділянка, набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є її (його) особистою приватною власністю.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18-2Постанови від 16 квітня 2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами), відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К України, 377 ЦК України.

Отже, так як спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_5 у власність в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію після вступу в силу змін до Сімейного кодексу України згідно Закону № 4766-VI від 17.05.2012, дане майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

Статтею 120 ЗК України передбачено, що з 01.01.2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" від 5.11.2009 №1702-VІ).

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції позивачка не ставила питання про поділ житлового будинку та господарських будівель, споруд та виділ конкретної частини будинку, будівлі, споруд та виділ їй земельних ділянок в порядку ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України і нею не доведено, що частина земельної ділянки, яка зайнята ? частиною спірного житлового будинку, господарських будівель та споруд, як її частиною спільного майна подружжя, становить ? частину спірних земельних ділянок.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1; на ? частини автомобіля марки ВАЗ 2121, білого кольору, 1989 року випуску, НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2; на три земельні ділянки в с. Тростянець Тиврівського району Вінницької області по АДРЕСА_2, площею 0,2849 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3; по АДРЕСА_2, площею 0,4695 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4; по АДРЕСА_1, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_5.

До складу господарських будівель, на частку яких претендує позивачка входять і самочинно збудовані будівлі, зокрема: літня кухня "В" вартістю 14248 грн. та сарай "Г", вартістю 10313 грн.

При цьому, позивач згідно з вимогами ч. 3 ст. 375, 376 ЦК України не довела позову в частині визнання права власності на дані будівлі.

Згідно з статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вказаної норми сторони у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги, спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли, подавши в установлені законом строки заяви про прийняття спадщини.

Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними - частина 1 статті 1267 ЦК України.

Отже із аналізу вказаних норм вбачається, що позивач має право на ? частини спірних житлового будинку, господарських будівель, що ввійшли до складу спадщини та автомобіля та на ? частину спірних земельних ділянок в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 7) позивач - ОСОБА_4 є громадянкою Росії.

Відповідно до статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом є підставою припинення права власності на земельну ділянку - п. "е" ст. 140 ЗК України.

Згідно статті 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду.

Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.

Отже, чинне законодавство не забороняє набуття іноземними громадянами права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, проте встановлює обмеження щодо здійснення такого права.

Суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на ? частини спірних житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (за винятком самовільних будівель) та автомобіля та на ? частину спірних земельних ділянок.

Посилання апелянта на недоліки позовної заяви (несплату судового збору, невірне зазначення дійсної адреси місця проживання відповідача) не можуть бути підставою для скасування судового рішення, так як зазначені недоліки були в подальшому усунені позивачем в установленому порядку.

Незважаючи на те, що в позовній заяві дійсно було вказано як адресу місця проживання відповідача адресу спірного житлового будинку, відповідач вже на наступний день після реєстрації позовної заяви ознайомилася з нею та з доданими матеріалами, вказала дійне місце свого проживання і подала заяву про повідомлення її про судові засідання за допомогою СМС-повідомлень (т. 1, а. с. 18-20).

При цьому судом не було порушено правила підсудності, так як заявлено вимоги про визнання права власності в тому числі на об'єкти нерухомого майна, а відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Не можуть бути прийняті до уваги й посилання відповідача на те, що вона є неналежним відповідачем по справі, оскільки належним відповідачем на її думку є нотаріус, яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18, 23 Постанови від 20.05.2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Невизнання позову відповідачем і подання нею заперечень свідчать про те, що між сторонами дійсно виник спір про право цивільне, що відповідно до статті 3 ЦПК України зумовлює виникнення права на звернення до суду за захистом.

Щодо нібито неподання позивачем документів на квартиру спадкодавця, яка входить до складу спадщини і знаходиться в Російській Федерації, то в разі наявності у відповідача відомостей про наявність іншого майна, що входить до складу спадщини, вона відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України вправі і зобов'язана була сама надати такі документи, або просити суд про їх витребування у разі наявності труднощів з їх самостійним здобуттям.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.