№ 201/8709/15- ц
провадження 2/201/429/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 травня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що 17 травня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено трудовий договір № 1002 та на підставі наказу № Э.DN-КП-2011-1002 від 17 травня 2011 року позивач був прийнятий на посаду заступника директора Департаменту з управління будівельними проектами, про що свідчить запис в трудовій книжці за № 26. 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30 квітня 2015 року був звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП України, про що свідчить запис в трудовій книжці за № 27. Позивач не погодився з формулюванням звільнення та просив суд визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи з ПАТ КБ «ПриватБанк» - «звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри» незаконною, зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про звільнення та трудової книжки із «звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України» із внесенням відповідного запису до трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.. В жовтні 2015 року позивач уточнив свої вимоги, де вважав протиправним наказ про його звільнення і просив його скасувати, вважає, що його звільнення повинно бути за власним бажанням і просив зобовязати відповідача провести такі записи в його трудовій книжці. Звертався з таким питанням до відповідача, але отримав відмову. Вважає вказане (не належне і не правильне його звільнення з роботи) незаконним, оскільки він реально і добросовісно працював: виходив на роботу, виконував свої обовязки, приймав товар, отримував і здавав документи і інш.. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного звільнення з роботи і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вказаним їй завдана шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення з роботи та просив визнати саме таке звільнення з роботи незаконним, визнати наказ про звільнення незаконним, вважати його звільненим за власним бажанням, зобовязати відповідача внести відповідні записи в трудову книжку, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх неправомірними, прийняття позивача на роботу і його звільнення було законним і відповідає обставинам справи: ОСОБА_1 30 квітня 2015 року звільнено з роботи на підставі наказу № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30 квітня 2015 року на підставі п. 2ст. 41 КЗпП України. На думку представника відповідача, були наявні всі підстави для звільнення позивача саме з таких підстав, оскільки за результатами проведеного 20-22 квітня 2015 року постаудиту позачергової звірки документів та перевірки наявності будматеріалів на будівельному майданчику об'єкта, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32 було виявлено, що ОСОБА_1 отримано під звіт на підставі разових документів (довіреностей, накладних) будівельних матеріалів на суму 1 730 956.39 грн., зазначені будматеріали не були передані в роботу підрядникам, що підтверджується відсутністю відповідних актів прийому-передачі, наявними в матеріалах справи запитом ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу підрядників (ТОВ «Аміна», ТОВ «Арт Інвест», ТОВ «Будівельна компанія» СБІ-Скелябудінвест», ТОВ «Рубікон Трейдінг», ТОВ «Атлас-Енерго») та відповідями останніх про відсутність у них матеріалів згідно додатка до запиту ПАТ КБ «ПриватБанк». Оскільки ОСОБА_1 отримував товаро-матеріальні цінності під звіт, ніс повну відповідальність за їх збереження і передачу підрядним організаціям, до моменту належного оформлення актів прийому-передачі будматеріалів до підрядних організацій, але не дотримався порядку передачі матеріальних цінностей, у зв'язку з чим завдав матеріальної шкоди банку, то у роботодавця були всі підстави для звільнення його за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Відповідач також зазначив про відсутність вимог чинного законодавства на обов'язкове створення профспілкової організації за відсутності ініціативи з боку працівників, не допускається примус з боку роботодавця по відношенню до фізичних осіб-працівників для вступу в професійні спілки, а також, що в ПАТ КБ «ПриватБанк» профспілка працівниками не створювалась, відсутні відомості про те, чи є ОСОБА_1 членом будь-якої профспілки, тож звільнення позивача було проведено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації цілком правомірно. Щодо звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідач зауважив, що заява ОСОБА_1 про звільнення з цих підстав надійшла до банку 20 квітня 2015 року, у заяві зазначалося про дату звільнення з 17 квітня 2015 року, тобто заява надійшла після спливу строку, в який позивач просив його звільнити. До того ж, факт невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю має бути належним чином підтверджено. Належне підтвердження факту невиконання власником законодавства про працю чи умов трудового договору, були відсутні, тож у роботодавця були відсутні підстави для звільнення за вказаною підставою. Також відповідач зазначив про недоведеність позивачем факту настання моральної шкоди, відсутність підтверджень моральних страждань та причинного зв'язку між шкодами і діями заподіювача, не надано розрахунку моральної шкоди. Вважають свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене відповідачем правильно, належних доказів на підтвердження позову позивач не надав, а надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлених вимог. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, зясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено трудовий договір № 1002 та на підставі наказу № Э.DN-КП-2011-1002 від 17 травня 2011 року позивач був прийнятий на посаду заступника директора Департаменту з управління будівельними проектами. 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30 квітня 2015 року був звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Позивач не погодився з формулюванням звільнення та просив суд визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи з ПАТ КБ «ПриватБанк» - «звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри» незаконною, зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про звільнення та трудової книжки із «звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри» на «звільнений за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України» із внесенням відповідного запису до трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.. В жовтні 2015 року позивач уточнив свої вимоги, де вважав протиправним наказ про його звільнення і просив його скасувати, вважає, що його звільнення повинно бути за власним бажанням і просив зобовязати відповідача провести такі записи в його трудовій книжці. Звертався з таким питанням до відповідача, але отримав відмову. Вважає вказане (не належне і не правильне його звільнення з роботи) незаконним, оскільки він реально і добросовісно працював: виходив на роботу, виконував свої обовязки, приймав товар, отримував і здавав документи і інш.. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного звільнення з роботи і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вказаним їй завдана шкода. Вважає позивача все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення з роботи. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно між позивачем і відповідачем укладено трудовий договір №1002. ОСОБА_1 на підставі наказу № Э.DN-КП-2011-1002 від 17 травня 2011 року був прийнятий на посаду заступника директора Департаменту з управління будівельними проектами в ПАТ КБ «ПриватБанк» (запис в трудовій книжці № 26). 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 на підставі наказу № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30 квітня 2015 року був звільнений за п. 2 ст. 41 КЗпП України (запис в трудовій книжці за № 27). ОСОБА_1 було направлено на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП (заява від 17 квітня 2015 року). Отримано відповідачем 20 квітня 2015 року, тобто після спливу дати звільнення, зазначеної позивачем в заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому припинення трудового договору з підстав ч. 3 ст.38 КЗпП України передбачає обовязкову виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому у колективному договорі, але не менше тримісячного середнього заробітку, згідно до положень ст. 44 КЗпП України.

Звільнення на підставі поданої ОСОБА_1 заяви відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України можливе після спливу встановленого двотижневого строку від отримання власником або уповноваженим ним органом попередження про звільнення, тобто днем звільнення має бути 05 травня 2015 року. Протягом цього строку власник або уповноважений ним орган не позбавлений права звільнити працівника з власної ініціативи.

Згідно інформації зазначеної в запереченнях відповідача на позовну заяву та наказі про звільнення позивача № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30 квітня 2015 року 20-22 квітня 2015 проводилася позачергова перевірка документів та наявності будматеріалів на будівельному майданчику, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. Згідно зведеної таблиці, підготовленої за результатами перевірки, ОСОБА_1 отримано від постачальників на суму 1 730 956.39 грн. Доказами, наявними в матеріалах справи (копіями накладних, рахунків, довіреностей) підтверджено, що ОСОБА_1 отримував товарно-матеріальні цінності в підрядників, тобто був особою, що безпосередньо обслуговує товарні цінності.

Згідно з трудовим договором № 1002, працівник зобов'язаний добросовісно виконувати свої трудові обов'язки, при неможливості виконання будь-яких функцій, завдань негайно доводити це до безпосереднього керівника у письмовому вигляді, знати і виконувати вимоги чинного законодавства, внутрішніх нормативних документів банку. Згідно пояснень відповідача, товаро-матеріальні цінності ОСОБА_1 отримував на підставі довіреностей, накладних під звіт та повинен був розподіляти та передавати в роботу підрядникам, що виконували будівельні роботи на майданчику. Про передачу в роботу підрядникам будматеріалів повинні були бути складені акти приймання-передачі, які й були підставою для зняття товаро-матеріальних цінностей з-під звіту працівника.

Відповіді підрядників на запит позивача, а саме: лист ТОВ «Аміна», лист ТОВ «Арт Інвест» № 15/04/2015 від 15 квітня 2015 року, лист ТОВ «Будівельна компанія» СБІ-Скелябудінвест» № 1504-2015 від 15 квітня 2015 року, лист ТОВ «Рубікон-трейдінг» № СТ-41 від 15 квітня 2015 року свідчать про те, що зазначеним підрядникам в роботу отримані ОСОБА_1 товаро-матріальні цінності передані не були.

Згідно відповіді ТОВ «Атлас-Енерго» вбачається, що даному підряднику було передано за період з 30 липня 2014 року по 16 квітня 2015 року матеріальні цінності по 31 акту приймання-передачі і по 3-м актам повернуто матеріальні засоби, проте Замовником акти не повернуто та додано перелік актів. З додатково поданих Відповідачем доказів, а саме актів, що були додатком до відповіді ТОВ «Атлас-Енерго» вбачається, що акти № 4, 24, 27, 29 містять посилання на товаро-матеріальні цінності та накладні, наявні в зведеній таблиці, а саме: № Рнк/DT-0000942 від 24 січня 2015 року на суму 47177.98 грн., № РН-001 від 12 лютого 2015 року на суму 211 194.55 грн., № РН-002 від 20 лютого 2015 року на суму 200 630.84 грн., № Рнк/DT-0012594 від 19 серпня 2014 року, № Рнк/DT - 0012595 від 19 серпня 2014 року, № Рнк/DT-0012596 від 19 серпня 2014 року на суму 40021.30 грн., а загалом на суму 499024.67 грн. ОСОБА_1 акти прийому-передачі суду надані не були.

Таким чином, вбачається, що сума будівельних матеріалів, отриманих ОСОБА_1 від постачальників під звіт, але не переданих в роботу підрядникам, складає 1 231 931.72 грн.

Відповідно до ст. 36 Конституції України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-XIV від 15 вересня 1999 року, професійні спілки та первинна організація профспілки є добровільним об'єднанням, що створюються на основі вільного волевиявлення громадян України та працівників підприємств, установ, організацій. Профспілковим представником визнається керівник профспілки, її організації, об'єднання профспілок, профспілкового органу, профорганізатор або інша особа, уповноважена на представництво статутом або відповідним рішенням профспілкового органу. Виборний орган профспілки створюється та діє на підставі статуту профспілки.

За ст. 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації.

Працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» профспілка не створювалася. Відомості щодо того, чи є ОСОБА_1 членом профспілки суду не надані, відсутнє підтвердження повідомлення відповідача про те, чи є позивач членом будь-якої профспілки.

Згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України: крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу

Відповідно до п. 28 постанови № 9 Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: звільнення з підстав втрати довір'я (п. 3 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

В ПАТ КБ «ПриватБанк» посадові інструкції у вигляді єдиного уніфікованого документу відсутні, в своїй діяльності працівники керуються укладеним трудовим договором, чинним законодавством та банківськими нормативними документами. В даному випадку підтвердженням того, що операції з обслуговування товарних цінностей входили до кола основних обов'язків працівника, є наявність довіреностей на одержання цінностей. З аналізу довіреностей вбачається, що протягом 2014-2015 p.p. працівник був неодноразово уповноважений на отримання товарно-матеріальних цінностей, тобто присутня ознака систематичності отримання товарно-матеріальних цінностей в процесі виконання позивачем трудових функцій. Те, що отримання позивачем товарних цінностей мало відповідальний, підзвітний характер, підтверджує і сам позивач у своїх поясненнях щодо підписання видаткових накладних та актів прийому-передачі матеріалів. Пояснення позивача про те, що він не мав можливості зберігання будівельних матеріалів, не спростовують позиції відповідача про безпосереднє обслуговування, оскільки таке обслуговування передбачає не лише зберігання товарних цінностей, а і їх прийняття, транспортування, розподіл і т.п. В даному випадку ознаками обслуговування працівником товарних цінностей є факти їх прийняття від постачальника та розподіл між підрядниками, документально підтверджені.

Таким чином, оскільки працівник належить до категорії осіб, які безпосередньо обслуговують товарні або грошові цінності, у роботодавця були всі підстави для звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, що було здійснено із дотриманням вимог чинного законодавства.

Вина працівника полягала в тому, що працівник знав і повинен був дотримуватись встановленого порядку передачі матеріальних цінностей, повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій, однак свідомо допустив вказане порушення. При цьому форма вини і мотиви, якими керувався працівник при вчинені порушення, не мають значення. При витребуванні документів, що підтверджують передачу будівельних матеріалів згідно з додатком, отриманих ним на підставі видаткових накладних під звіт, ОСОБА_1 відповідних документів не надав.

Оскільки ОСОБА_1, як особою, що безпосередньо обслуговувала товарні цінності, було отримано від постачальників та не було передано в роботу підрядникам товаро-матеріальних цінностей на суму 1 231 931.72 грн., на даний час місцезнаходження зазначених матеріалів невідоме, то суд вважає звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України обгрунтованим, а, за відсутності відомостей про участь позивача у профспілковій організації, звільнення позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації правомірним.

Згідно з ч. 1 ст. 14 КЗпП України укладенню колективного договору передують колективні переговори. Строки, порядок ведення переговорів, вирішення розбіжностей, що виникають під час їх ведення, порядок розробки, укладення та внесення змін і доповнень до колективного договору, відповідальність за його виконання регулюються Законом України «Про колективні договори і угоди». Відповідно до Глави II КЗпП України, положень Закону України «Про колективні договори і угоди», укладення колективного договору відбувається в декілька етапів: проведення колективних переговорів, вирішення розбіжностей, створення робочої комісії для розробки тексту колективного договору, проведення консультацій, експертиз, погодження умов договору, його укладання тощо. При цьому, КЗпП України та Закон України «Про колективні договори і угоди» чітко визначають суб'єктів, які можуть бути сторонами колективного договору. Очевидно, що укладання колективного договору, як і будь якого іншого, не може відбуватися в односторонньому порядку та супроводжуватися примусом до вчинення певних дій, адже необхідне волевиявлення всіх сторін на його укладення.

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що будь-яка із сторін не раніш як за три місяці до закінчення строку дії колективного договору, годи або у строки, визначені цими документами, письмово повідомляє інші сторони про початок переговорів. Друга сторона протягом семи днів повинна розпочати переговори.

До сьогоднішнього дня до ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходила пропозиція від особи чи органу, уповноваженого найманими працівниками чи представниками трудящих, на ведення колективних переговорів для укладення колективного договору. Так само як і не задавалась до цього банку інформація про наявність таких органів та осіб разом з належним чином посвідченими повноваженнями про їх обрання найманими :працівниками чи трудовим колективом, для повідомлення з боку банку про початок переговорів. З урахуванням вищевикладеного, оскільки укладення колективного договору не може відбуватися в односторонньому порядку, відсутній повний склад суб'єктів (сторін) на його кладення (зокрема, відсутні первинна профспілкова організація і представники, вільно брані на загальних зборах найманих працівників або уповноваженими ними органами), примус з боку роботодавця по відношенню до фізичних осіб-працівників для вступу в професійні спілки та інші добровільні громадські об'єднання не допускається, колективний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та первинною профспілковою організацією або представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників, трудового колективу, чи уповноваженими ними органами, не укладався.

Крім того 27 серпня 2015 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/10712/15-ц позов банку було задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 231 931 грн. 72 коп. матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. 19 жовтня 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, з урахуванням ухвал цього ж суду про виправлення описок від 26 жовтня 2015 року та 02 листопада 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року у справі у справі № 201/10712/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 30 березня 2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (касаційне провадження № 6-33391ск15) касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року у справі у справі № 201/10712/15-ц скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у тексті ухвали від 30 березня 2016 року зазначила таке: «Згідно з наявними в матеріалах справи копіями накладних, рахунків і довіреностей ОСОБА_1 були отримані ТМЦ від постачальників за довіреностями та іншими разовими документами для подальшої передачі підрядним організаціям на виконання будівельних робіт, але акти прийому-передачі матеріалів або інші документи на підтвердження подальшої передачі цих матеріалів відсутні. <...> .<...> Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі - Постанова), суд, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору про повну матеріальну відповідальність (п. 1 ст. 134 КЗпП України), зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими може бути укладено такий договір. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. <…>.<...> Пунктом 2 частини 1 статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримував матеріальні цінності у постачальників за накладними, тобто під звіт, за разовими документами, а тому він може нести матеріальну відповідальність в повному обсязі...».

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законною сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже дії відповідача були здійснені з дотриманням норм чинного законодавства України, факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його прийнятті на роботу чи звільненні, стягнення шкоди, запису в трудові книжці, виплаті вихідної допомоги та інш., оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (оформлення і термін дії правовідносин, порядок їх продовження і припинення, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

В звязку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави.

Таким чином обставини уточнених позовних вимог не знайшли свого обєктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 36, 37, 38, 39, 41, 44, 116, 134, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. ст. 15, 16, 22 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -