Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/4170/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 грудня 2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у м. Полтаві в приміщенні суду цивільну справу за позовом Приватної агропромислової фірми «Воля» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАФ «Воля» 05 серпня 2016 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В позовній заяві посилався на те, що відповідачем ОСОБА_2 в касі ПАФ «Воля» було отримано грошові кошти в розмірі 105000 грн., між сторонами було укладено договір позики.

Вказував, що незважаючи на направлений лист-вимогу відповідач грошові кошти не повернув.

В своїй позовній заяві просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАФ «Воля» 105000 грн. та понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач пояснив, що підписи на видаткових касових ордерах можливо поставив помилково в 2014 році, грошові кошти від позивача в зазначені в касових ордерах дати не отримував. Також посилалися на відсутність укладеного між сторонами письмового договору позики.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 30 січня 2016 року отримав від позивача ПАФ «Воля» грошові кошти в розмірі 5 000 грн., а 15 березня 2015 року в розмірі 100000 грн.

Отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в зазначених розмірах підтверджено видатковим касовим ордером № 7 від 30 січня 2016 року та № 18 від 15 березня 2016 року.

Тому суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини з договору позики.

Твердження представника відповідача про те, що в даному випадку відсутній письмовий договір позики не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю видаткові касові ордери від 30 січня 2016 року та від 15 березня 2016 року є документами, які підтверджують факт отримання грошових коштів з одночасним зазначенням підстав для їх отримання позика, про що зазначено в наданих до суду ордерах.

Видаткові касові ордери є документами, що не тільки засвідчують отримання відповідачем від позивача певної грошової суми, а і оцінюються судом як доказ укладення договору позики саме в письмовому вигляді.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В підписаних сторонами видаткових касових ордерах чітко зазначено підставу видачі грошових коштів позика, тому суд погоджується з твердженням позивача щодо правової природи тих правовідносин, які виникли між сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що строк повернення грошових коштів між сторонами в письмовій формі визначено не було.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено та не оспорювалося відповідачем, що ПАФ «Воля» звертався в липні 2016 року до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, яка останнім отримана була, але кошти не повернуті.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАФ «Воля» є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З відповідача ОСОБА_2 на користь Приватної агропромислової фірми «Воля» підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 105000 грн.

Твердження позивача про те, що в зазначені в видаткових касових ордерах дати грошові кошти не отримував судом оцінюється критично.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК).

В той же час, обставина особистого отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 5000 грн. та 100000 грн. підтверджена дослідженими в судовому засіданні видатковими касовими ордерами та іншими бухгалтерськими документами.

Жодні належні та допустимі докази на підтвердження того, що видаткові касові ордери відповідачем не було підписано чи було підписано під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. ст. 230 - 233 ЦК), унаслідок чого допускаються в якості доказів пояснення свідків і правочин визнається недійсним, відповідачем суду надано не були.

Натомість, відповідач ОСОБА_2, посилаючись на те, що грошові кошти ним насправді отримані не були, жодних належних та допустимих доказів суду не надав клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи не заявляв, більш того, пояснив в судовому засіданні, що підписи можливо на видаткових касових ордерах і його, але поставлені помилково.

З цих же підстав суд вважає за можливе провести розгляд справи без заслуховування пояснень ОСОБА_4, як свідка, оскільки в даному випадку в силу норм ст. ст. 58, 59 ЦПК України на поясненнях свідка не може ґрунтуватися твердження відповідача про те, що грошових коштів він не отримував.

Також згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1575 грн. на відшкодування понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Приватної агропромислової фірми «Воля» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Приватної агропромислової фірми «Воля» заборгованість за договором позики в розмірі 105000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватної агропромислової фірми «Воля» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1575 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_5

09.12.2016