Справа № 347/113/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Турянського І.Є.,

секретаря Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Косові справу за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області про виплату зарплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до відповідача з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги та збільшені позовні вимоги підтримав повністю, суду пояснив, що 01.04.2015 року рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області було зупинено його право на заняття адвокатською діяльністю на строк один рік в порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Національної асоціації адвокатів України № Х-010/2015 від 13.11.2015 року рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області від 01.04.2015 року було скасовано. Тобто, більше семи місяців позивач не мав змоги працювати та забезпечувати нормальне проживання себе і своєї сім?ї. Вважає, що було грубо порушено його конституційне право на працю, в зв?язку із чим позивач був змушений шукати інші джерела доходів для утримання своєї сім?ї. Обсяг виручки за рік, що передував позбавленню його роботи, тобто за 2014 рік, становив 117370 грн., а за його декларацією в 2015 році обсяг виручки вже становив 45150 грн. Різниця у отриманій виручці становить 72220 грн. Вважає, що саме таку суму заробітку він втратив внаслідок вимушеного прогулу, а тому просить її стягнути з відповідача по справі. Крім того, в зв?язку із розміщенням даного рішення в всесвітній мережі «Інтернет», даний факт став відомий багатьом людям, що вплинуло на погіршене ставлення до нього клієнтів, чим завдало йому моральних переживань, а тому просить стягнути з відповідача ще і завдану йому моральну шкоду в розмірі 200000 грн. Також ним були понесені і матеріальні витрати на суму 372,11 грн. Просить позов задоволити.

Представник відповідача по довіреності, ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що даний спір носить публічно-правовий характер, тобто даний спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства. Крім того, між позивачем та відповідачем не укладено трудового договору, згідно до якого, відповідач повинен був би виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу. Просить в позові відмовити.

Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 2 КЗпП України перечислено основні трудові права працівників, зокрема, відповідно до ч.2 вищеназваної статті, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Тобто, для підтвердження наявності будь-яких трудових відносин укладається трудовий договір.

Визначення поняття трудового договору дається ч.1 ст.21 КЗпП України, відповідно до якого, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Законодавство про працю (ч.1 ст.3 КЗпП України) регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Статтею 12 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

У відповідності до ч.3 ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського обєднання (організаційні форми адвокатської діяльності), що докладніше передбачено ч. 1 ст. 13 вищеназваного Закону (адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою) та ч.1 ст.14 цього ж Закону, (адвокатське бюро є юридичною особою, створеною одним адвокатом, і діє на підставі статуту).

Рішенням КДКА Івано-Франківської області від 01.04.2015 року (а.с.5-8), адвоката ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на 1 рік.

Дане рішення позивачем було оскаржено до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, яка своїм рішенням від 13.11.2015 року (а.с.9-10), задоволила скаргу ОСОБА_1, - скасувала рішення КДКА Івано-Франківської області від 01.04.2015 року, а дисциплінарну справу відносно адвоката ОСОБА_1 закрила.

Як було встановлено судом та не заперечувалось ні позивачем, ані представниками відповідача по справі, адвокат ОСОБА_1 здійснював адвокатську діяльність індивідуально, тобто був самозайнятою особою.

В даному випадку, закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є спеціальною нормою законодавства, яким в першу чергу слід користуватись при вирішенні даного спору, оскільки позивач в даному випадку виступає як суб?єкт спеціального права, що прямо передбачено ОСОБА_3 Юстиції України від 26.12.2008 року за № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії», згідно до якого при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Отже, до даних правовідносин в першу чергу слід застосовувати спеціальне законодавство, а саме, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а не Кодекс Законів про працю України.

Кодексом Законів про працю передбачено порядок звернення до суду з заявами про вирішення трудових спорів, зокрема, відповідно до ч.1,2 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до абзацу 2 п.11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Однак, позивач, звертаючись до суду з позовом про захист своїх трудових прав, зокрема про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, не довів суду укладення ним із КДКА трудового договору. Так, КДКА на підставі свого рішення видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, однак, КДКА є органом адвокатського самоврядування (тобто здійснює гарантоване державою право адвокатів самостійно вирішувати питання організації та діяльності адвокатури), а не є власником чи уповноваженим ним органом.

Покликання ОСОБА_1 на адвокатську ліцензію як одну із форм, на його думку, трудового договору є безпідставним, оскільки ліцензія тільки дає право на заняття адвокатською діяльністю і не передбачає умов, які ставляться до трудової угоди.

Крім того, статтею 58 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», передбачено фінансове забезпечення органів адвокатського самоврядування, зокрема, відповідно до ч.2 даної статті,адвокати, право на заняття адвокатською діяльністю яких зупинено, звільняються від сплати щорічних внесків адвокатів на забезпечення реалізації адвокатського самоврядування на період зупинення такого права.

Статтею 2371 КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Тобто за змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт трудових відносин між позивачем та відповідачем в ході з?ясування обставин справи не встановлений.

Вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди не може бути розглянуто судом, оскільки позивачем не доведено факт вчинення протиправних дій вчинених щодо нього, а обставини, на які покликається позивач суд вважає необ?єктивними і безпідставними.

А тому, зважаючи на вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 як в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, так і моральної шкоди.

На підставі наведеного ст.ст. 2, 4, 12-14 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст. 2,3, 21, 233, 235, 237-1 КЗпП України та керуючись ст.ст. 213215 ЦПК України, п.11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області про виплату зарплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Турянський І.Є.