АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар Костюк Л.С.,

за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання батьківства та усунення перешкод у вихованні та догляду за дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 та відділу РАЦС Чернівецького МУЮ, де після уточнених позовних вимог від 27.04.2015 року просив встановити факт його проживання разом з ОСОБА_2 в період з травня 2008 року по 21 серпня 2013 року однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати його батьком ОСОБА_3, зобовязати відділ РАЦС Чернівецького МУЮ внести зміни до актового запису про народження із зазначенням ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3, видати нове свідоцтво про народження дитини та зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод для ОСОБА_1 у вихованні та догляду за дитиною ОСОБА_4

Зазначав, що у 2008 році вступив разом із ОСОБА_2 у фактичні шлюбні відносини і вони стали проживати однією сімєю. 20.07.2010 року у них народилася донька ОСОБА_4. У квітні 2013 року дізнався, що у свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьком зазначений ОСОБА_5 З 21.08.2013 року вони за ініціативою відповідачки розлучилися і стали проживати нарізно. Вважає, що дитина повинна мати невідємне право на індивідуальність, запис у особистому документі про справжнього батька, право на спілкування з ним, на його піклування, виховання й всебічну допомогу.

справа № 22-ц/794/33/16 р. Головуючий у І інстанції Вольська-Тонієвич О.В.

категорія: 69 Доповідач Лисак І.Н.

Зазначає, що право його дитини є порушеним внаслідок недостовірного, вигаданого запису про її батька у її свідоцтві про народження. Посилається на ст.ст. 242, 270, 272 ЦК України, ст.ст. 128, 150 СК України, ст.ст. 7-9 Конвенції про права дитини.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2014 року в якості третьої особи без самостійних вимог до участі в справі залучено Службу у справах дітей Чернівецької міської ради.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення необґрунтованим, незаконним, а також несправедливим, винесеним із порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суддя упереджено ставилась до розгляду цієї справи, зокрема до нього особисто. Посилання суду на перебування позивача в шлюбі із першою дружиною є недоречним, оскільки не має жодного юридичного значення для розгляду цієї справи. Зазначає, що суд проігнорував покази відповідачки як свідка щодо наявності їхньої спільної доньки ОСОБА_4 та її походження, дані документу рапорту завідувача сектору ОВПЗ УПМ ДПС у Чернівецькій області підполковника податкової міліції ОСОБА_6 від. 23.04.2013 року. Також не відобразив у рішенні покази батька відповідачки ОСОБА_7 Крім того, суд зробив хибний і нелогічний висновок, з якого випливає, що встановлення факту проживання однією сімєю є похідним від факту визнання батьківства. Суд проігнорував свідоцтво про народження ОСОБА_4 доньки, в якому органом РАЦС Чернівецького МУЮ ОСОБА_1 зазначений її батьком. Вважає, що суд грубо порушив міжнародні норми, які викладені у «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, та свідомо взяв на себе відповідальність за нанесення моральної шкоди та психічного розладу здоровя ОСОБА_4

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20.07.2010 року ОСОБА_2 народила дитину ОСОБА_3, у свідоцтві про народження якої батьком зазначений ОСОБА_5 (а.с. 142-144, т.1). Крім того, на момент народження дитини ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який було розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.12.2011 року (а.с. 141, т.2).

Посилання ОСОБА_1 як на одну із підстав визнання його батьківства на встановлення факту проживання його разом із ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу не може бути достатнім доказом для встановлення походження дитини та визнання батьківства. Крім того, на виконання вимог п.1 ч. 1 ст. 258 ЦПК України позивачем як мета встановлення факту проживання однією сімєю було визнання батьківства. Аналогічно, згідно ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду при встановленні факту зазначається мета його встановлення.

Про те, відмовляючи у встановленні факту проживання однією сімєю сторін по справі після розірвання ОСОБА_1 попереднього шлюбу, суд необґрунтовано відмовив у частковому задоволенні цих вимог, на яких наполягав позивач з метою доведення факту відносин сторін для підтвердження обставин народження спільної дитини.

В силу ст.25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Хоча й судовим рішенням про розірвання ОСОБА_1 попереднього шлюбу (а.с.141.т.2) і встановлена обставина його фактичного припинення з грудня 2003 року, норма ст.25 СК України унеможливлює під час нерозірваного шлюбу встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою, про те не спростовує таку можливість після набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, що мало місце 19 грудня 2011 року.

Оскільки відповідачем належним чином не спростовані докази, добуті з показів допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 й ОСОБА_12 про стосунки ОСОБА_1 з ОСОБА_2 аналогічні сімейним та усвідомлення свідками щодо наявності у сторін спільно народженої дитини ОСОБА_3, спільні подорожі сторін у заявлений період проживання (а.с.59-64,т.1), колегія суддів вважає за достатнє підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 в період з грудня 2011 року по 21 серпня 2013 року однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Ст. 121 СК України визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Походження дитини передбачає наявність кровного споріднення між нею та матірю і батьком.

Згідно ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч.2 ст. 128 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Таким чином, визначення походження дитини від батька, який не перебуває у шлюбі з матірю дитини при відсутності їх спільної заяви може бути визначено за рішенням суду. Оскільки саме походження дитини передбачає наявність кровного споріднення між дитиною та батьком, тому при визначені батьківства необхідні будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У абз. 2-3 п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 встановлено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Так, на підтвердження або спростування наявності кровного споріднення ухвалою суду від 18.11.2015 року була призначена судово-генетична експертиза, виконання якої унеможливило ухилення ОСОБА_2 від забезпечення явки дитини для відбору біологічних зразків, що підтверджується повідомленнями експертної установи (а.с.249-250, 259-261, 264-268,т.2), внаслідок чого ухвала була скасована.

Клопотань щодо застосування приводу до суду не надходило, а з власної ініціативи колегія суддів вважає неможливим його застосування, оскільки біологічні зразки необхідні від малолітньої дитини, щодо якої привід внаслідок відсутності дієздатності застосовуватися не може.

Відповідно до ч.1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З цих підстав, за відсутності заперечень зі сторони в силу ч.5 ст.76 ЦПК України належним чином повідомленого відповідача та його представника (а.с.110-112, 272,т.2) щодо причин ухилення від виконання ухвали суду по відбору біологічних зразків дитини, колегія суддів в сукупній оцінці інших обставини, зокрема відносин та проживання позивача з відповідачем, показів допитаних свідків щодо сприйняття ними сторін однією сімєю та наявності у них спільної дитини ОСОБА_3, приходить до висновку за можливе встановити факт батьківства ОСОБА_1 по відношенню до дитини ОСОБА_2, а саме батьком ОСОБА_3

Згідно ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Таким чином, законом передбачена процедура внесення змін до актів цивільного стану та нового Свідоцтва про народження, в тому числі відомостей про батьків дитини, а доказів ухилення Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області внести такі зміни чи видати нове Свідоцтво не надано, через що такі вимоги є передчасними та задоволенні не підлягають.

Крім іншого, в силу ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, а в силу ч.1 ст.153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відсутність спростувань з боку відповідача щодо наявності у позивача перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, ухилення відповідача від підтвердження або спростування батьківства, а також покази свідка ОСОБА_13, допитаної в суді першої інстанції, про заборону матері працівникам дитячої установи, яку відвідує дитина, віддавати останню батькові через конфлікти між сторонами, дає підстави колегії судді прийти до переконливого висновку про підтвердження та не спростовання обставин перешкоджання з боку ОСОБА_2 у спілкуванні ОСОБА_1 з дитиною.

Оскільки вимоги про спілкування з дитиною позивачем на ст.153 СК України не заявлялися, колегія суддів вважає, що обовязки батьків до дитини в даному випадку при відсутності встановлених законом заборон на спілкування не можуть бути обмежені правами або розділені, через що заміна вимог «Догляді за дитиною» на «Спілкування з дитиною» не вважається порушенням диспозитивності цивільного процесу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному зясуванні обставин справи, що мають значення для неї, при неповній оцінці зібраних доказів, невідповідності висновків суду здобутим доказам, що в силу ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового по суті вимог згідно викладених вище обґрунтувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове по суті вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 в період з 19 грудня 2011 року по 21 серпня 2013 року однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зобовязати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, не чинити перешкод ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні решти позовних вимогах відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді