Провадження № 2/761/5681/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору передачі (відступлення) прав вимоги, -

в с т а н о в и в:

В травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УКРГАЗПРОМБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Укргазпромбанк» Ожго Євгенія Вікторовича (далі по тексту - позивач) звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір № 02/19-01-15 від 19.01.2015 передачі (відступлення) прав вимоги на поточному рахунку НОМЕР_1 за Договором № 863 від 15.08.2001 на розрахунково-касове обслуговування, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2011 між позивачем та відповідачем 2 укладено Договір споживчого кредиту №16-Ф-К/11, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти в розмірі 1 650 000 доларів США, терміном до 28.05.2012 під 12 % річних. В подальшому термін повернення кредитних коштів був встановлений до 28.05.2015. Разом з тим відповідачем 2 було прострочену сплату основного боргу та відсотків. 19.01.2015 між відповідачами укладено Договір № 02/19-01-15 передачі (відступлення) прав вимоги, що обліковувались на поточному рахунку НОМЕР_1, відкритому у позивача, а 24.03.2015 останнього було повідомлено про вказану обставину. Разом з тим, Договір про відступлення права вимоги позивач вважає недійсним з тих підстав, що на момент передачі права вимоги відповідачем 1 відповідачу 2, строк виконання зобов'язань позивача перед відповідачем 1 не настав. Тому при укладенні оспорюваного Договору не було дотримано вимог ст. 514 ЦК України. Крім того, 22.01.2015 постановою НБУ ПАТ УКРГАЗПРОМБАНК» віднесено до проблемних банків. Відповідач 1 є асоційованою особо позивача, тобто пов'язаною з Банком особою. В даному випадку дії відповідача 1 призвели до втрати Банком права вимоги до боржника за кредитним договором. Також, правовідносини, що виникли між Банком та відповідачем 1 є нерозривно пов'язаними з особою кредитора, оскільки поточні рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів. У зв'язку з вище викладеним, позивач вважає, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не відповідає вимогам закону, а тому може бути визнаний недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити.

Відповідач 1 про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позивачем не наведено доказів того, що право останнього було порушено, не вказано ким саме порушене вказане право. Власник коштів на рахунку, відкритому у позивача, розпорядився належними йому власними майновими правами. Заборон на таке розпорядження не встановлено чинним законодавством України. Відповідач 2 не був інсайдером Банку. Відповідач 1 не є пов'язаною за Банком особою, а тому не є суб'єктом, на якого поширюється дія постанови НБУ від 22.01.2015 № 42/БТ. Згода Банку на відповідну передачу права вимоги не потребується. Кошти на рахунках клієнтів є залученими запозиченими коштами, а відтак є пасивами, а не активами банку. Вважає, що Постанова НБУ № 42 Б/Т, Інструкція про порядок відкриття і закриття рахунків у національній та іноземних валютах не є актами цивільного законодавства, їх дія не поширюється на відносини, що виникли між сторонами, зокрема на відносини щодо набуття у власність майнового права вимоги грошових коштів. Крім того, в чинне законодавство не містить заборон на відчуження права вимоги. Також представник відповідача зазначив, що хоч станом на момент відступлення права вимоги строк повернення коштів не настав, однак вказана обставина не може бути підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Зазначив також, що і згоди боржника на заміну кредитора не потрібна. Оспорюваний договір не є договором факторингу, а є договором купівлі-продажу майнового права, який призвів до заміни кредитора у зобов'язанні. Відповідач 2 не мав на меті отримання прибутку за рахунок відступленого права вимоги.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 2, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Враховуючи вище викладене, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

В судовому засіданні встановлено, що 15.01.2001 між позивачем та відповідачем 1 укладено Договір про розрахунково-касове обслуговування (а.с. 54-55), відповідно до умов якого Банк відкриває клієнту рахунок № НОМЕР_2 у національній або іноземній валюті для розрахунків при здійсненні поточних операцій, визначених законодавством України та нормативними актами НБУ. Відповідно до пп. 3.1.1. вказаного Договору, Банк зобов'язується забезпечувати збереження всіх коштів, які надійшли на рахунок Клієнта, виконувати всі його розпорядження по їх використанню.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).

Положеннями ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Власник рахунку в банку (далі - власник рахунку) - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому (п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).

Згідно із пунктом 2.13. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затверджена постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004) банки приймають до виконання лише розрахункові документи своїх клієнтів, які подають їх у банк у порядку, передбаченому договорами банківського рахунку цих клієнтів. Розрахункові документи, оформлені своїми клієнтами, банк приймає протягом часу, визначеного в договорах банківського рахунку цих клієнтів.

Відповідно до пункту 2.1. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України № 492 від 12.11.2003, банки зобов'язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків/представників власників рахунків/осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком.

Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Положень, які б обмежували чи забороняли відповідачу 1 відступати право вимоги, Договір, укладений між позивачем та відповідачем 1, не містить.

Судом також встановлено, що 19.01.2015 між відповідачами укладено Договір № 02/19-01-15 передачі (відступлення) прав вимоги на поточному рахунку (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) у власність Новому кредитору визначені договором Права вимоги у визначених Договором Зобов'язаннях, а Новий кредитор приймає їх у власність та набуває всіх відповідних прав кредитора у Зобов'язаннях, за що сплачує Первісному кредитору визначену Договором ціну.

Відповідно до п. 2 Договору, права, які передаються Первісним кредитором Новому кредитору є майнові права вимоги грошових коштів, які обліковуються на поточних рахунках Первісного кредитора за зобов'язаннями, що виникають з Договору № 863 на розрахунково-касове обслуговування від 15.08.2001, розмір права вимоги, який передається, становить 373 393, 37 доларів США. Вказані права вимоги передаються в повному обсязі, на умовах, що існували на момент переходу цих прав (а.с. 18-19).

Згідно Додатку № 1 до вказаного Договору від 19.01.2015 (а.с. 190), сторони дійшли згоди, що право вимоги передається за ціною 5 903 349, 18 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату підписання Додатку № 1 складає 373 393, 37 доларів США та сплачується Новим кредитором за наступним графіком - 20.01.2018, сума платежу 5 903 349, 18 грн., еквівалент 373 393, 37 доларів США.

Згідно Виписки по особовим рахункам за 19.01.2015 (а.с. 56), на рахунку відповідача 1 перебувають грошові кошти в розмірі 373 391, 19 доларів США, що еквівалентно 5 928 119, 09 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 1 звернувся до Банку з повідомленням про передачу (відступлення) права вимоги від 20.01.2015 (а.с. 20), яким повідомив позивача про те, що відповідач 2 є новим кредитором за договором банківського рахунку у сумі 373 393, 37 доларів США починаючи з 19.01.2015, яке надійшло до Банку 19.03.2015.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються загальні положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Враховуючи зазначені положення закону, суд приходить до висновку, що оспорюваний Договір про відступлення права вимоги за своєю суттю не є договором факторингу, оскільки за укладеним Договором жодна із сторін не передає грошові кошти у розпорядження іншої сторони за плату.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені оспорюваним Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Згідно з ч. 2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, враховуючи вище викладене, для боржника в разі його неповідомлення також передбачений механізм захисту його прав від можливого порушення.

Статтею 515 ЦК України передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Крім того, відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 2 не став власником рахунку чи клієнтом Банку, а лише набув право вимоги щодо грошових коштів в розмірі 373 393, 37 доларів США.

Крім того, суд також не погоджується з твердженням позивача щодо того, що зобов'язання, яке виникло між позивачем та відповідачем 1 внаслідок укладення Договору про розрахунково-касове обслуговування, є нерозривно пов'язане з особою кредитора, як не надано доказів і того, що відповідач 1 є пов'язаною з Банком особою.

На підставі Постанови Правління Національного банку України від 22.01.2015 № 42/БТ «Про віднесення ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», позивача віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів та встановлено відповідні обмеження в його діяльності (а.с. 12-14).

Відповідно до рішення від 14.09.2015 № 168 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК», в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» запроваджено процедуру ліквідації з 15.09.2015 по 14.09.2017 включно (а.с. 15).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що віднесення позивача до категорії проблемних банків, встановлення обмежень в його діяльності та запровадження процедури ліквідації відбулось вже після того, як між відповідачами укладено оспорюваний Договір, а отже вказані положення не могли бути враховані відповідачами на момент укладення оспорюваного Договору, оскільки на той час їх просто не існувало.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, враховуючи вище викладене, позовні вимоги щодо визнання оспорюваного Договору про відступлення права вимоги з підстав невідповідності його чинному законодавству України, відсутні, оскільки позивачем протягом всього розгляду справи не було надано доказів в розумінні ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували вказані обставин, як не було надано доказів і того, що оспорюваний правочин якимось чином порушує його права.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимога щодо визнання Договір № 02/19-01-15 від 19.01.2015 передачі (відступлення) прав вимоги на поточному рахунку НОМЕР_1 за Договором № 863 від 15.08.2001 на розрахунково-касове обслуговування, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України у зв'язку з невідповідності договору вимогам закону, є необґрунтованою та такою, що не підлягаєзадоволенню.

На підставі викладено та керуючись ст. ст. 11, 16, 203, 230, 533, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 60, 169, 179, 208, 209, 211-215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору передачі (відступлення) прав вимог №02/19-01-15 від 19.01.2015 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, щодо поточного рахунку НОМЕР_1 за договором №863 від 15.08.2001 року про розрахункове-касове обслуговування.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії. Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: