Справа № 570/65/16-ц
Номер провадження 2/570/468/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

її представника адвоката ОСОБА_4,

представників органу опіки та піклування ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба в справах дітей Рівненської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та встановлення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в :

вважаючи, що відповідач нехтує піклуванням про фізичний і духовний розвиток їх дітей та не займається їх вихованням, посилаючись на недбале виконання відповідачем обов'язків матері, зазначаючи, що він спроможний надати дітям належний рівень розвитку та виховання, має достатній майновий дохід та належні житлово-побутові умови, позивач у поданій до суду 06 січня 2016 року заяві, вимоги по якій були уточнені, просить на підставі ст.161 СК України визначити місце проживання дітей разом з ним.

У поданих до суду письмових запереченнях відповідач пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у сім»ї періодично виникали сварки. Чоловік знаходився в АТО і після приїзду на лікування попросив дітей до себе проживати, а при поверненні в зону АТО зобов»язувався віддати їй дітей, чого не зробив і діти залишилися проживати з його матір»ю і з співмешканкою та її двома малолітніми дітьми з осені 2015 року. З цього часу і до березня 2016 року вона більше 15 разів зверталася до них з вимогою побачитися з дітьми, але їй у цьому перешкоджали, тому почала звертатися до міліції. Вона проживає з співмешканцем та матір»ю у належному матері будинку, чоловік був засуджений у 2013 році за зберігання наркотиків, тому не може опікуватися дітьми.

Позивач у судовому засіданні просить позов задоволити.

По суті справи стверджує, що бувша дружина веде аморальний спосіб життя, а завшивлених та з глистами дітей він постійно забирав з притонів. Дійсно, в 2013 році був умовно засуджений, але більше семи років взагалі не п»є, більше трьох років не палить.

З 28 січня по червень 2015 році служив в зоні АТО, був поранений і приїхав на реабілітацію, дружина добровільно віддала дітей з вимогою доглядати їх, поки він тут. Тому, коли в жовтні знову поїхав в зону АТО, залишив їх на свою матір. До мобілізації був офіційно працевлаштований у ВАТ «Промінь». Зараз живе з матір»ю, неофіційною дружиною та її двома малолітніми дітьми.

Діти дійсно з весни 2016 року не регулярно відвідують дитячий садочок, оскільки спочатку хворіли на пневмонію, а потім перебували на реабілітації. На даний час мати дітей трохи покращила свою поведінку, тому він не заперечує проти її спілкування з старшою донькою, згодом, можливо, буде спілкуватися і з меншою. Діти відповідача практично не знають, називають мамою його співмешканку, біологічна мати для них фактично чужа людина. На даний час у будинку, де він проживає, проводиться капітальний ремонт з метою покращення умов проживання їх сім»ї, оскільки співмешканка також має двох малолітніх дітей.

На сьогодні він не наполягає на позбавленні бувшої дружини батьківських прав, але хоче застрахувати своїх дітей від постійного проживання з такою горе-матір»ю, поведінка якої в будь-який момент може погіршитися, як вже неодноразово відбувалося.

Його представник адвокат ОСОБА_2 підтримує змінені позовні вимоги і вважає, що задоволення позову якнайбільше забезпечує інтереси дітей.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що має житло, не вживає спиртне, тому може забезпечувати нормальний всебічний розвиток та виховання своїх дітей. Вважає, що є матір»ю, тому дітей від неї забирати не можна. Не заперечує, що була позбавлена батьківських прав відносно старшої дитини, яка проживає зі своєю бабусею по батьківській лінії спорідненості, з дитиною не спілкується, щоб її не травмувати.

По суті спору показала, що з кінця серпня 2014 року з чоловіком разом не проживали, бо він її побив і вона з дітьми перейшла проживати до своєї матері. За час перебування в АТО приїхав лише один раз, дав на утримання дітей 4 тис. грн. Влітку були випадки , що діти деякий час проживали у її знайомих, бо їй потрібно було поїхати у справах. З чоловіком домовилися, що при від»їзді на службу він поверне їй дітей, але той залишив їх на бабусю та співмешканку. В березні 2016 року хотіла забрати старшу доньку з садочка, але їй її не віддали.

Її представник адвокат ОСОБА_4, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що позивачем не доведені виняткові обставини, які б дали право суду розлучити малолітніх дітей з матір»ю.

Представники служби в справах дітей вважають, що в даному спорі права неповнолітніх дітей не порушені, вони можуть бачитися як з батьком, так і з матір»ю, при цьому вважають, що поведінка матері дітей лише нещодавно, вже під час розгляду справи в суді, почалася змінюватися на краще, але все одно вона не створила належних умов для проживання дітей. Протягом останніх двох років до звернення до суду до них постійно надходили звернення з приводу недостойної поведінки відповідача, ухилення від виконання своїх материнських обов»язків.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 квітня 2012 року по 25 листопада 2015 року, мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 На даний час сторони проживають окремо, діти з жовтня 2015 року проживають з батьком, на утримання дітей мати коштів не дає.

Відповідач за місцем проживання характеризувалася негативно, зловживала спиртними напоями, дітьми не цікавилася, вже була позбавлена батьківських прав відносно першої дитини, має погані умови проживання.

На підставі зібраних доказів селищний голова Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області у своєму висновку № 998 від 23 листопада 2015 року відповідно до рішення ради від 19 листопада 2015 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Як мати, так і батько малолітніх дітей, на даний час позитивно характеризуються, мають зареєстроване місце проживання та умови для проживання та виховання дітей, що підтверджено актами обстеження матеріально-побутових умов проживання, мати хоче приймати участь у вихованні дітей, піклуватися про їх навчання та здоров»я.

Свідок ОСОБА_9 директор підліткового клубу з 2013 року підтвердила, що відповідач перебувала на обліку як неблагополучна мати, діти були недоглянуті, був випадок, що відповідач залишила дітей в притоні, а сама зникла на декілька днів. За час розгляду справи в суді санітарні умови проживання матері трохи покращилися, доказів зловживання нею спиртним немає.

Недостойну поведінку відповідача, що призвело до позбавлення її батьківських прав відносно першої дитини більше п»яти років тому підтвердила свідок ОСОБА_10 бувша перша свекруха. Показала, що мати не спілкується з дитиною, хоча ні вона, ні батько дитини цьому не перешкоджають, не платить аліменти, до яких зобов«язана рішенням суду.

Як показала свідок ОСОБА_11 сусідка позивача, відповідач не привітала доньку ОСОБА_7 з днем народження, хоча дитина її пам»ятає і чекала. Були випадки, що бачила відповідача у нетверезому стані в селі.

Свідок ОСОБА_7 громадянська дружина позивача, яка проживає з ним з вересня 2015 року, підтвердила факт постійного проживання дітей відповідача у їх сім»ї з 16 жовтня 2015 року. Мати дітей жодної участі у їх вихованні та утриманні не приймала і не приймає, вже під час розгляду справи в суді приходила декілька разів пізно ввечері у нетверезому стані з незнайомими їй чоловіками, щоб вчинити скандал. ОСОБА_12 також не спілкується з внуками. Коли діти лікувалися в лікарні, то спочатку з ними була вона, а потім мати позивача.

Мати відповідача ОСОБА_13, допитана в якості свідка, показала, що була відсутня вдома, коли проводилося обстеження умов проживання її доньки, було трохи неприбрано. Ні з позивачем, ні з його матір»ю не спілкується, бо вони наговорюють на ОСОБА_11. Хотіла побачитися з внуками, але то вони хворі, то сплять, то сваха проти.

Свідок ОСОБА_14 співмешканець відповідача з жовтня 2015 року показав , що її дітей ніколи не бачив. 21 березня 2016 року разом з відповідачем на її прохання прийшов до будинку її бувшого чоловіка, але їх вигнали. Проживає у будинку її матері, де є дві кімнати, дитяче ліжечко.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. (Принцип 6 Декларації прав дитини).

За ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце, зокрема, проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Разом з цим, зазначене не можна тлумачити як наявність у будь-кого з батьків переваги перед іншим при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батьки дитини у разі визначення місця проживання останньої з іншим з батьків не обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й можуть реалізувати свої права шляхом домовленості з іншою особою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ч.4 цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Ч.1 ст.160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України).

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам роз'яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батьків і дитини. Суд вважає, що його зроблено з урахуванням перевірених судом фактів, відображає дійсні підстави недодержання відповідачем оспорюваних прав і обов'язків, а тому підтверджує його винуватість в ухиленні від виконання батьківських обов'язків, відповідає інтересам дитини і не носить формальний характер.

Разом з тим, в кінці судового слідства позивач відмовився від позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, тому це питання, хоча і досліджувалося, але в рішенні суду не вирішується.

Задовольняючи позов, суд виходить із того, що позивачем належними та достовірними доказами доведені свої позовні вимоги. Позивач аргументує свою вимогу відсутністю догляду за дитиною. Кожен аспект відносин, висвітлений під час розгляду справи, був проаналізований судом, враховано усі обставини справи, а саме ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, їх рівність прав та обов'язків щодо дитини, характер роботи батьків, рівень їх матеріального забезпечення, наявність інших членів сім'ї, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік та стан її здоров'я, що є обов'язковим при розгляді справ про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Таким чином, позивачем встановлені виключні обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення малолітніх дітей з матір'ю, чим не порушено принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. Він належним чином підтвердив свої доводи про неможливість забезпечення відповідачем належного рівня виховання дітям.

При цьому суд погоджується, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, після подачі позову вони не можуть знайти порозуміння з сімейних питань та участі у вихованні дітей, батько і мати проживають окремо і кожен з них на даний час характеризується позитивно, за місцем їх проживання створені умови для проживання дітей. Відповідачем не було надано доказів про те, що піклування про дитину здійснюється з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Суд вважає, що задоволення позову забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дітьми. Порушення життєвого укладу дитини за відсутності для цього об'єктивних підстав і обґрунтованої необхідності захисту її інтересів суперечить інтересам дитини. На думку суду, не доцільно повертати малолітніх дітей до матері, оскільки вони вже прижилися у своєму новому середовищі, добре адаптовані до соціального оточення, позбавлення якого поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.51 Конституції України, Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Зазначені вище положення кореспондуються з Преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, учасником якої є і Україна, та за якою для держав-учасниць слідує, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них.

У звязку із диспозитивністю цивільного процесу суд не вирішує питання щодо відшкодування судових витрат, оскільки така вимога позивачем не заявлялася.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

частково задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба в справах дітей Рівненської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та встановлення місця проживання дітей.

Визначити місце проживання ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання їх батька ОСОБА_1.

Повний текст виготовлено 13 липня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особам, які не були присутні при його проголошенні, з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.