Номер провадження: 22-ц/785/6389/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К,В.,

за участю: відповідача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Южного міського суду Одеської області від 06 липня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

13 січня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 30 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі Банком) та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання кредиту №694ВІ, за яким позичальнику було надано у користування на умовах забезпеченості грошові кошти в розмірі 40 000 грн. на споживчі потреби на строк до 30 квітня 2018 року із сплатою 29 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір поруки №694ВІ-ПОР, за яким поручитель зобовязалася відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за кредитним договором. Станом на 13 листопада 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 30592,90 грн., яких: за кредитом 23568,07 грн., за відсотками 5008,03 грн., пеня за відсотками 995,96 грн., пеня за кредитом 767,95 грн., інфляційні втрати за кредитом 262,18 грн., інфляційні втрати за відсотками -350,71 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526, 553-554, 625, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість договором про надання кредиту №694ВІ від 30 квітня 2013 року в розмірі 30952,90 грн. та судовий збір в сумі 1218 грн. (а.с. 2-3).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, в суд викликався належним чином.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, в суд викликалася належним чином, але надала письмові заперечення, у яких проти позову заперечувала і зазначала, що відповідно до п. 6.2 договору поруки договір набирає чинності з дати його укладання, тобто з 30 квітня 2013 року, та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених у п. 2.1. договору, тобто будь-яких строків, зі спливом яких припиняється порука, договором поруки не встановлено. Тому згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовується шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання. Відповідно до п. 1.1. договору кредиту строк виконання основного зобовязання визначений кінцевим терміном повернення до 30 квітня 2018 року. Пунктом 4.4. договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п. 3.3.5., 3.3.6. договору щодо сплати процентів та погашення ануїтентних платежів у встановлених розмірах та порядку відповідно Графіку погашення кредиту, протягом більш, ніж один місяць, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Позичальник припинив сплату процентів та ануїтентних платежів згідно Графіку 30 січня 2015 року, а з 03 березня 2015 року у позичальника виникла прострочена заборгованість, яка не погашена до часу подання позову. Отже, строк користування кредитом вважається таким, що сплив з 03 квітня 2015 року та з настання першого робочого дня кредиту, а саме, 06 квітня 2015 року настав строк виконання основного зобовязання позичальника. Граничний строк предявлення до поручителя вимоги кредитора по виконання зобовязань позичальника спливає 06 жовтня 2015 року, отже її порука припинилася 07 жовтня 2015 року. З цих підстав поручитель просила суд у позові до неї відмовити (а.с. 57-60).

Банк надав суду першої інстанції відзив на ці заперечення проти позову, у яких зазначав, що відповідно до п.2.1.1. договору поруки кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту є 30 квітня 2018 року, тому порука може бути припиненою лише з 30 квітня 2018 року. Крім того, останній платіж по кредиту був здійснений 17 вересня 2015 року, що свідчить про визнання відповідачами заборгованості за кредитом. З цих підстав Банк вважав, що підстав для визнання поруки припиненою немає (а.с. 64).

Рішенням суду першої інстанції позов Банку задоволено частково. Суд стягнув солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитом в розмірі 30592,90 грн., яких: за кредитом 23568,07 грн., за відсотками 5008,03 грн., пеня за відсотками 995,96 грн.. пеня за кредитом 767,95 грн., інфляційні втрати за кредитом 262,18 грн., інфляційні втрати за відсотками -350,71 грн. та судовий збір в сумі 1218 грн. в рівних часках (а.с. 68-70).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у частині солідарного стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 75-78).

Таким чином, в апеляційному порядку переглядається рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4, пояснення на апеляцію відповідача ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2013 року між Банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання кредиту №694ВІ, за яким позичальнику було надано у користування на умовах забезпеченості грошові кошти в розмірі 40 000 грн. на споживчі потреби на строк до 30 квітня 2018 року із сплатою 29 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с. 7-13, 14, 17). Банк виконав свої зобовязання та надав кредит в сумі 40000 грн. (а.с. 5).

Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір поруки №694ВІ-ПОР, за яким поручитель зобовязалася відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 9а.с. 15-16).

У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за кредитним договором. Станом на 13 листопада 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 30592,90 грн., яких: за кредитом 23568,07 грн., за відсотками 5008,03 грн., пеня за відсотками 995,96 грн.. пеня за кредитом 767,95 грн., інфляційні втрати за кредитом 262,18 грн., інфляційні втрати за відсотками -350,71 грн. (а.с. 4-5).

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості з поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж боржником був здійснений 17 вересня 2015 року, тому у кредитора є законні підстав для звернення з метою задоволення своїх вимог до поручителя.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Порука є видом забезпечення виконання зобовязання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобовязання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Як зазначено у частини 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 24 постанови № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме те, що порука не є припиненою.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

У п. 6.2 Договору поруки зазначено, що цей договір набуває чинності з дати його укладання та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених п. 2.1. цього договору (а.с. 15зв.).

Однак у відповідності до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Тому у даному випадку порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ч. 4 ст. 559 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 року №6-48цс11 зазначав, що «відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя».

Вказаний висновок також висловлений Верховним Судом України у постановах від 21 травня 2012 року у справі за № 6-68цс11, у справі за №-48цс11 від 21 травня 2012 року, у справі № 6-33цс12, від 23 травня 2012 року, у справі №6-3цс13 від 13 лютого 2013 року, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, й посилання Банку на те, що згідно із п. 2.1.1. договору поруки, порука може бути припинена з 30 квітня 2018 року, кінцевого строк дії основного зобовязання є помилковими.

Відповідно до п. 1.1. договору кредиту строк виконання основного зобовязання визначений кінцевим терміном повернення до 30 квітня 2018 року.

Пунктом 4.4. договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п. 3.3.5., 3.3.6. договору щодо сплати процентів та погашення ануїтентних платежів у встановлених розмірах та порядку відповідно Графіку погашення кредиту, протягом більш, ніж один місяць, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня кредитора погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

З розрахунків заборгованості за кредитом вбачається, що позичальник припинив сплату процентів та ануїтентних платежів згідно Графіку 30 січня 2015 року, а з 03 березня 2015 року у позичальника виникла прострочена заборгованість, яка не погашена до теперішнього часу.

Отже, строк користування кредитом вважається таким, що сплив з 03 квітня 2015 року та з настання першого робочого дня кредиту, а саме, 06 квітня 2015 року настав строк виконання основного зобовязання позичальника.

Граничний строк предявлення до поручителя вимоги кредитора по виконання зобовязань позичальника спливає 06 жовтня 2015 року, отже її поруки припинилася 07 жовтня 2015 року, а з позовом Банк звернувся до суду 13 січня 2016 року.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що, оскільки Банк не звернувся до суду з вимогою до поручителя про повернення кредиту протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, договір поруки є припиненим з 07 жовтня 2015 року. Отже поручитель не порушив права кредитора, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги до поручителя не підлягають захисту судом.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, ч. 4 ст. 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, а саме, скасування його в частині вимог до поручителя й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні в цій частині позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Южного міського суду Одеської області від 06 липня 2016 року змінити, скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та судового збору й ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_6

ОСОБА_2