Справа № 340/246/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2163/2016
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманого майна, а саме 7000 доларів США та безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 21 000 грн., за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 29 серпня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 24.06.2008 року між ним та відповідачем було укладено усний договір про наміри щодо купівлі-продажу в майбутньому нежитлової будівлі за адресою Івано-Франківська область, м. Яремче, смт. Ворохта, вул ОСОБА_4, 175 "б".

На виконання досягнутої домовленості, дружина позивача - ОСОБА_5 в рахунок майбутніх платежів, як авансовий платіж за вказане приміщення, 24.06.2008 року передала ОСОБА_3 майно у виді 7000,00 дол. США, про що відповідач надав розписку.

Крім того, на банківський рахунок відповідача (картка ПриватБанку" №267456) дружина позивача ОСОБА_5 перерахувала кошти в сумі 21 000 грн., про що свідчать квитанції від 13.09.2011 року на 5000 грн., 14.11.2011 року на 10000 грн. та 30.11.2011 року на 6000,00 грн.

Після цього він неодноразово звертався до відповідача із вимогою щодо укладення у встановленому порядку договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, однак вимога залишилась без виконання. Також відповідачем не надано йому жодних документів що підтверджують право власності на вказане майно та його грошову оцінку.

Таким чином, між позивачем та відповідачем так і не було укладено договору купівлі-продажу вищезазначеного нежитлового приміщення, у звязку з односторонньою відмовою відповідача від укладення договору, а тому позивач вважає, що відпала правова підстава, на основі якої відповідач отримав майно 7000 доларів США та грошові кошти в сумі 21 000 грн.

ОСОБА_2 також зазначив, що про порушення своїх прав він дізнався в 2015 році після того, як відповідач перестав з ним виходити на зв'язок та повністю ігнорувати вимоги щодо повернення коштів, тому не пропустив строк позовної давності.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст.ст.1212,1213 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача отримане майно, а саме 7000,00 дол. США та 21000,00 грн., оскільки підстава на якій відповідач отримав їх відпала з його вини.

Рішенням Верховинського районного суду від 29 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманого майна відмовлено, у звязку зі спливом строку позовної давності.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На думку апелянта, суд неповно зясував фактичні обставини у справі та не дав правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам. Просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Представник відповідача вимоги скарги не визнав, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізнався 30.11.2011 року, а до суду звернувся лише 16.05.2016 року, тоді як представик відповідача просив суд про застосування строку позовної давності.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України № 6-84цс14 від 03.09.2014р.).

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 обгрунтовував свої вимоги положеннями ст.ст.1212,1213 ЦК України а також тим, що він та відповідач ОСОБА_3 уклали усний договір про намір щодо купівлі-продажу в майбутньому нежитлової будівлі в м.Яремче смт. Ворохта, вул.Д.Галицького,175"б". На виконання цієї домовленості, 24.06.2008 року ОСОБА_3 було передано 7000 доларів США, а пізніше перераховано через дружину позивача 21000грн.

При цьому, як на підставу виникнення зобов»язання ОСОБА_3 перед ним, позивач посилається на розписку від 24.06.2008 року.

Згідно копії даної розписки, ОСОБА_3 отримав завдаток у сумі 7000 доларів США 10 відсотків від суми угоди по продажу приміщення під завод по виготовленню тирсобрикетів (а.с.6).

Однак, з її змісту не вбачається, від кого безпосередньо ОСОБА_3 отримав кошти.

Тоді як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта, обумовлені у розписці кошти (7000 доларів США) ОСОБА_3 фактично передала дружина позивача ОСОБА_5 Проте оскільки домовленість фактично була між ним та ОСОБА_3, з позовом до суду звернувся ОСОБА_2

Факт отримання спірних коштів від ОСОБА_5 підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду і представник відповідача.

В силу дії ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з копій квитанцій від 13.09.2011 року, 14.11.2011 року, 30.11.2011 року дружина позивача ОСОБА_5 перерахувала на рахунок №267456 кошти у розмірі 5000 грн., 10000 грн. та 6000 грн. відповідно.

Таким чином, підстави вважати доведеним факт порушеного права саме позивача ОСОБА_2, а відтак і його права вимоги в розумінні норм матеріального і процесуального права, в даному випадку відсутні.

Як розяснив Верховний Суд України у п.11 Постанови Пленуму від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Інших доказів, які б вказували на існування зобов»язання саме між позивачем та відповідачем, як і доказів щодо уповноваження ОСОБА_5 вчиняти певні дії в його інтересах та від його імені, сторона апелянта не представила.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо законності й обгрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 29 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманого майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю.

ОСОБА_6