Справа № 203/6762/15-ц
Провадження № 2/0203/1254/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним

встановив:

18 грудня 2015 року позивач звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 24 травня 2015 року померла його мати ОСОБА_4, після чого він як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріальної контори за оформленням спадщини, де дізнався, що крім заповіту ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 07 грудня 2005 року, згідно якого померла заповідала позивачу квартиру АДРЕСА_1, існує заповіт від 19 січня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, яким все своє мано померла заповіла своїй онуці (доньці позивача). Позивач просить визнати заповіт від 19 січня 2007 року недійсним, оскільки мати під час його складання сильно хворіла, мала стійкий розлад здоровя і перенесла інфаркт, завжди говорила, що квартиру АДРЕСА_1 вона заповідає сину.

В судовому засідання позивач та його представник підтримали позов, вказали, що заповіт складено ОСОБА_7 в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій внаслідок хвороби, звертали увагу суду, що померла мала поганий зір і не могла прочитати текст заповіту, який складено заплутано, містить розпорядження як щодо всього майна, так і відносно квартири № 70 в буд. 9 на площі Дзержинського в м. Дніпропетровську. На думку позивача та його представниці, позивачка можливо мала намір розпорядитись лише вказаною квартирою, проте через нерозуміння неправильно складеного тексту заповіту підписала розпорядження на все майно.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказувала, що померла ОСОБА_4 дійсно мала намір заповісти все майно їй, в праві на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 ніхто позивача не обмежує, проте через сімейні обставини бабуся вважала за краще, щоб власницею квартири була саме онука.

Представниця відповідачки в судовому засідання проти позову заперечувала, вказувала на його безпідставність та необґрунтованість, жодних доказів того, що ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій чи не могла керувати ними немає, заповіт відповідає вимогам закону і посвідчений у встановленому порядку, інфаркт у ОСОБА_4 був у 2008 році, а не в 2007, як стверджує позивач.

Представники третіх осіб без самостійних вимог Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявились, надали заяву про розгляд справи за відсутності їх представників (а.с.а.с. 119, 121).

Вислухавши пояснення сторін та їх представників. заслухавши показання свідків, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії І-КИ № 574398 від 17 листопада 2015 року (а.с. 12).

Відповідачка ОСОБА_2, є донькою позивача та онукою ОСОБА_4, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні.

ОСОБА_4 належали по праву власності квартира квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 07 грудня 2005 року (за реєстром № 4-540), зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 10 січня 2006 року та 1/2 частина квартири № 70 в буд. 9 на площі Дзержинського в м. Дніпропетровську, згідно свідоцтва про право власності б/н від 13 березня 1997 року (а.с. а.с. 38 39, 102 на зв., 103 на зв.)

07 грудня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5І, за реєстром № 4-544, згідно якого заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 позивачу (а.с. 99)

19 січня 2007 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром № 3-404, згідно якого все майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, в тому числі квартиру № 70 в буд. 9 на площі Дзержинського в м. Дніпропетровську, а також все те,на що вона за законом буде мати право, вона заповіла відповідачці (а.с. 98 на зв.).

Заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі 19 січня 2007 року за № 41545520, що підтверджується копією витягу про реєстрацію № 8095125 (а.с. 117).

24 травня 2015 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_8 міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 26 травня 2015 року серії І-КИ № 637356 (а.с. 95)

27 жовтня 2015 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 41912687 (а.с. 95 на зв.)

Позивач та відповідачка звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. а.с. 94 на зв., 100).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Як зазначено в абз. 9 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно абз. 1 п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Оскільки ОСОБА_4 померла, суд приходить до висновку, що позивач як спадкоємець першої черги та за заповітом від 07 грудня 2005 року має право звернутись з відповідним позовом до ОСОБА_9, яка є спадкоємицею за спірним заповітом

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1257 Цивільного кодексу України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Померла ОСОБА_4 в цивільній дієздатності обмежена не була, згідно пояснень свідків, розуміла значення своїх дій і була в адекватному стані. Надати будь-яких пояснень безпосередньо щодо обставин складання спірного заповіту учасники справи та свідки не могли, оскільки не були присутні при цьому.

Відповідно до ч. 3 ст. 1247 Цивільного кодексу України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1248 Цивільного кодексу України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (в редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту) заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Вказаним вимогам заповіт ОСОБА_4 від 19 січня 2007 року відповідає. Він посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та підписаний особисто ОСОБА_4 Дійсність її підпису на заповіті сторонами не оспорювалась.

Як зазначено в спірному заповіті, ОСОБА_4 він був прочитаний. Твердження в судовому засіданні, що позивачка не могла прочитати зміст заповіту через хворобу зору, а тому він мав посвідчуватись в порядку, передбаченому абз. 3 ч. 2 ст. 1248 Цивільного кодексу України, не знайшли свого підтвердження, оскільки не було надано доказів такої важкої хвороби. Допитані судом свідки підтвердили, що ОСОБА_4 дійсно погано бачила і лікувала зір, проте могла читати певний текст в окулярах.

Згідно ч. 4 ст. 1247 Цивільного кодексу України Заповіти, посвідчені нотаріусами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Вказана вимога щодо спірного заповіту була виконана

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засідання не було надано жодних доказів незаконності заповіту чи порушення порядку його складання та посвідчення, його підписання не ОСОБА_4, а іншою особою. Не було також надано доказів того, що ОСОБА_4 під час складання спірного заповіту знаходилась в стані, коли не розуміла значення своїх дій, питання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи позивачем та його представником не порушувалось.

Твердження позивача, що ОСОБА_4 безпосередньо перед складанням заповіту перенесла інфаркт спростовуються наявними доказами у справі відповідь КЗ «Дніпропетровське клінічне обєднання швидкої медичної допомоги» ДОР від 01 лютого 2016 року № 6/41, відповідь КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 11» ДОР від 27 січня 2016 року № 97, ОСОБА_4 перенесла інфаркт у 2008 році, в той час як спірний заповіт складено у 2007 році.

Показання свідків, допитаних в судовому засіданні, які пояснили, що ОСОБА_4 неодноразово вказувала їм, що залишає квартиру АДРЕСА_1 позивачу, а квартиру № 70 в буд. 9 на площі Дзержинського в м. Дніпропетровську відповідачці, суд не може визнати достатньою підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки це не передбачено чинним цивільним законодавством. Крім того, з цих показань не можна однозначно встановити, що мала на увазі ОСОБА_4: саме порядок спадкування квартир чи порядок їх використання, так як позивач дійсно користується квартирою № 60 в буд № 125 по проспекту Карла Маркса в м. Дніпропетровську. Слід окремо зауважити, що відповідачка є донькою позивача, а не сторонньою особою, тому навіть у разі переходу прав власності на квартиру до неї, не означає обовязкового позбавлення позивача можливості проживання в цій квартирі.

Не можуть бути взяті до уваги і заперечення з приводу заплутаності заповіту через те, що в ньому містяться одночасні розпорядження щодо усього майна ОСОБА_4 та щодо квартири № 70 в буд. 9 на площі Дзержинського в м. Дніпропетровську. Вказаний текст в заповіті складено таким чином, що посилання на квартиру конкретизує склад спадкового майна, що підтверджується використанням словосполучення «в тому числі», тобто заповіт охоплює все майно і, зокрема, вказану вище квартиру.

Таким чином судом не було встановлено підстав для визнання заповіту ОСОБА_4, посвідченого 19 січня 2007 року державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстром № 3-404, у звязку з чим позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку, що у звязку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 203, 204, 215, 1217, 1223, 1233, 1243, 1254, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16.09.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко