Справа № 336/1132/16-Ц
Провадження № 2/336/1174/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Кляшторного В.С., при секретарі Жибаловій К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Альфа Банк», третя особа - ОСОБА_2 про захист прав споживачів фінансових послуг,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Альфа Банк», третя особа - ОСОБА_2 про захист прав споживачів фінансових послуг. В позові, який уточнювався, зазначається, що між позивачем та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490079551 від 24.06.2008 р. на умовах якого позивач фактично отримав грошові кошти на придбання автомобіля.

Позивач вважає що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідачем була складена таблиця щодо сукупної вартості кредиту, однак до неї не включені деякі суми, а саме витрати на страхування, які сплачуються щороку, комісію за розрахунково-касове обслуговування, яка сплачується щомісяця, комісійна винагорода за перерахування коштів продавцю та страховику в розмірі 979,80 грн., а тому в даній таблиці невірно вказана реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту, чим введено в оману позивача щодо умов кредитного договору.

Перед укладанням кредитного договору банк не надав позичальнику жодної інформації щодо різних варіантів повернення кредиту з яких позичальник міг собі обрати найбільш прийнятний для свого фінансового стану, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, крім того до кредитного договору взагалі не був наданий графік платежів, таким чином, позивач не отримав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, право на яку має по закону.

Відповідно до умов кредитного договору кредит на споживчі потреби був наданий в іноземній валюті - доларах США. Для надання банком кредиту в іноземній валюті він мав отримати індивідуальну ліцензію у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». В даному випадку індивідуальна ліцензія для надання позивачу кредитних коштів в іноземній валюті за кредитним договором не надавалась, а тому банк не мав жодного права надавати такий кредит, чим порушив норми Декрету.

Позивач посилається на те, що він був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем, а тому був позбавлений можливості вносити зміни до змісту кредитного договору та при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком.

На думку позивача, відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного ОСОБА_3 України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні. Зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме не надав позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; у змісті оспорюваного кредитного договору встановлені несправедливі для позичальника умови договору та позивача введено в оману щодо умов кредитного договору, у звязку з чим умови кредитного договору були більш прийнятними для позивача, ніж вони є насправді, позивач поніс набагато більші витрати, ніж встановлено в таблиці сукупної вартості кредиту.

Позивач вважає, що при укладенні оспорюваного кредитного договору вбачаються наступні порушення законодавства України:

- введено в оману щодо детального розпису сукупної вартості кредиту-всупереч вимогам п. 3.1, п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- введено в оману щодо реальної процентної ставки всупереч вимогам п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- введено в оману щодо абсолютного значення подорожчання кредиту всупереч вимогам п. 3.3. Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- не зазначено дати видачі кредиту всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- відсутній графік платежів всупереч вимогам п. 3.2 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 т ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- не було попереднього попередження про те, що позичальник несе валютні ризики всупереч вимогам п. 3.8 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168;

- неправомірно виданий кредит в іноземній валюті всупереч Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»;

- введено в оману щодо надання кредиту в іноземній валюті, оскільки фактично кредит наданий в гривнях в розмірі 48990,00 грн., що підтверджується умовам договору.

ОСОБА_2 того, позивач вважає, що оспорюваний договір був укладений з порушенням:

-п. «д», «є» ч. 2 ст. 11, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

-п. 3.1, п.3.2, п. 3.3., п. 3.8 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р.

-Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. «Прос систему валютного регулювання і валютного контролю».

Враховуючи, що під час укладення кредитного договору сторонами не були додержані вимоги законодавств, яке регулює порядок укладання договору про надання споживчого кредиту та систему валютного регулювання і валютного контролю, а також те, що банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, позивач вважає, що такий договір повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійним кредитний договір № 490079551 від 24.06.2008 р. між позивачем та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк».

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Третя особа також позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні надала письмові заперечення, проти позову заперечувала, вважала, що вимоги позивача неправомірні та безпідставні, оскільки він був повідомлений про умови договору. В задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24.06.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 490079551, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 10512,88 доларів США. Кредитний договір підписаний сторонами та частково виконаний та кожен аркуш кредитного договору підписаний сторонами.

Порядок погашення та здійснення оплати за кредитним договором передбачений пунктом 2.8 кредитного договору.

Порядок сплати комісійної винагороди прямо передбачений пунктом 2.9 кредитного договору. Сукупна вартість кредиту визначена пунктом 2.12 кредитного договору.

Відповідно до пункту 6 кредитного договору, сторони погодили що графік здійснення платежів з повернення кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту у урахуванням реальної вартості, абсолютного значення з подорожчання кредиту , вартості всіх сукупних послуг викладений в Додатку 1.

Відповідно до пункту 8 кредитного договору підпис позичальника є підтвердженням отримання свого екземпляру договору, ознайомлення позичальника у письмовій формі про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки кредиту та значення абсолютного подорожчання кредиту вартості, видів та предметів сукупних послуг.

Підпис позичальника в договорі свідчить що він ознайомлений з умовами кредитування він з ними згоден.

Відповідно до умов договору, кредит видається однією сумою шляхом видачі кредитних коштів позичальникові. У день видачі кредитних коштів позичальникові у валюті кредиту на суму отриманого кредиту в іноземній валюті позичальник здійснює купівлю національної валюти через операційну касу банку по встановленому курсу банку на день здійснення операції та не пізніше наступного банківського дня перераховує виручені від продажу валюти кошти в 48990 грн. на рахунок продавця компанії «АТ Автоінвестстрой».

Таким чином, сторони погодили укладання договору саме в такій формі, встановивши валюту кредиту.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем не доведено, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору, що йому було доведено інші умови кредитного договору.

ОСОБА_2 того, позивач певний час здійснював погашення щомісячних платежів, тим самим погодившись з валютою кредитування.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір був підписаний сторонами в 2008 році, відповідач прийняв умови, визначені в кредитному договорі. ОСОБА_2 того, кредит був виданий відповідачу за його ж заявою , тому обставини, на які посилаються відповідач є безпідставними, та виходять за рамки позовної давності, та спрямовані лише на уникнення відповідальності за умовами кредитного договору.

Окрім того, як вже зазначалося, укладений договір кредиту був добровільно підписаний позивачем, а відтак останній погодився зі всіма умовами даного договору, в тому числі і з винагородами, які викладені в кредитному договорі

Відповідно до частини 1 ст. 25 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним.

Згідно з пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 209.11.2009 року, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦКУ, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має досягнуто згоди. Утім, усі умови - істотні, звичайні, і випадкові після укладення договору стають однаково обовязковими для сторін і в сукупності утворюють зміст договору.

Згідно с. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був підписаний сторонами та частково виконаний.

Як на правову підставу визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на ст.ст. 215 та 229 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення, встановлених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.. 229 ЦК судом може бути визнаний недійсним правочин, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зазначено, що «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним» та до п. 20 «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.»

Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст.. 229 ЦК України, так само як і тих, що свідчили б про порушення сторонами вимог ст.. 203 цього кодексу. Не надав доказів введення його в оману. За таких обставин вимога позивача щодо визнання договору кредитним недійсним є необґрунтованою.

Кредитний договір був підписаний повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п. 1 ст. 30 ЦК України).

Таким чином, жодного доказу того, що позивача ввели в оману вважати недоречними.

Щодо посилань позивача на валюту кредитного договору, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника ОСОБА_3 та безпосередньо позичальника . На момент укладення договору позивач розумів, що отримує кредит саме в іноземній валюті, про що свідчить його власноручний підпис на кредитних заявках, що додаються, та кожній сторінці кредитного договору, копія якого наявна в матеріалах справи.

Матеріали цивільної справи не містять доказів порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Під час розгляду справи підстав для визнання спірного кредитного договору не дійсним не встановлено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі повідомивши про це кредитодавця, але зазначеним правом не скористався.

ОСОБА_2 того, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тобто позивач не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору, звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку). Таким чином сторони досягли всіх істотних умов щодо укладання кредитного договору саме в іноземній валюті.

Щодо посилань позивача на несправедливість умов кредитного договору суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідачем було надано фінансові послуги позивачу з дотриманням норм законодавства. Підписавши кредитний договір та загальні умови кредитування позивач підтвердив, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених ОСОБА_3, і що йому надано повну, достовірну та детальну інформацією про сукупну вартість кредиту положення договору, погодився з тим, що усі платежі повинні бути сплачені в доларах. Кредитний договір містить всі істотні умови договору, відповідає всім нормам чинного законодавства, позивач виконував його умови. ОСОБА_2 того, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Спірний кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у «Загальних умовах кредитування» та «Графіку погашення кредиту», які підписані позивачем без будь яких застережень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Твердження позивача про те, що укладений ним з відповідачем договір порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, на думку суду, є непереконливими, оскільки не доведені ніякими доказами.

Частина 1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить прямої заборони застосування еквіваленту іноземної валюти у договорі споживчого кредитування при наданні кредиту у національній валюті, розмір платежів встановлювався не в іноземній валюті, а в еквіваленті доларів США згідно Графіку погашення кредиту який був незмінним з часу укладання договору, що було погоджено сторонами.

Укладений кредитний договір та всі супутні документи були добровільно підписані, що не заперечував і сам позивач, а відтак останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами. ОСОБА_2 того, договір був частково виконаний Позивачем.

Оскільки Графік погашення кредиту містить детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту на весь період кредитування не можна погодитися з доводами Позивача стосовно не обізнаності позивача стосовно сукупної вартості кредиту.

Щодо посилання позивача на валютні ризики слід зазначити наступне.

На думку суду, не можна приймати посилання позивача на введення його в оману банком через неповідомлення про можливість зростання курсу долара, оскільки зростання курсу долара не може бути обставиною, яка тягне за собою невиконання або неналежне виконання зобовязань за кредитним договором. Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість передбачити зміну курсу гривні у відношенні до долара США, виходячи з динаміки курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації і можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідальність за валютні ризики лежить на позичальникові, що передбачено статтями 1046, 1064 ЦК України. Із кредитного договору та приписів статті 652 ЦК України випливає, що зміна економічної ситуації та факт коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційним ризиком позичальника, а тому не можу бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, позивач особистим підписом засвідчив (пункт 5 Кредитного договору), що до підписання (перед його підписанням) Кредитного договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Виконання ОСОБА_3 зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору. На момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Всі ці обставини підтверджуються поясненнями самого позивача в судовому засіданні.

Посилання позивача , що позивачам не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту, на думку суду, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним у розумінні ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Таким чином, права позивача, як споживача при укладенні та виконанні договірного зобов'язання порушені не були.

Щодо посилання позивача на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Позивач не надавав своєчасно ОСОБА_3 грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач зобовязання за вказаним Договором не виконав.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на відсутність індивідуальної ліцензії Національного ОСОБА_3 України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору та невиконання умов договору Відповідачем.

Такі посилання позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є Закон України „Про банки і банківську діяльність, Декрет КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Закон України „Про Національний банк України.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначені як валютні наступні операції:

-операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

-операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності;

-операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Згідно чинного законодавства, операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку. Договором відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Аналіз зазначених дефініцій дозволяє зробити висновок про те, що договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.

Таким чином, визнання Договорів недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає позивач.

Додатково слід звернути увагу на те, що аналіз чинного законодавства, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним з наступних причин.

Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ОСОБА_4, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Відповідно до ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

24.03.1993 р. НБУ видав ОСОБА_3 банківську ліцензію № 61 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 61-3 від 24.03.1993 р. з додатком на право здійснювати операції з валютними цінностями.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 5.3 Постанови правління НБУ про Порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затверджений постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.93 за № 15-93. Відповідно до п. 2..3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Отже, оскільки відповідач отримав банківську ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти.

Відповідно до Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини суд вважає, що доводи Позивача на обов'язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України, за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому банк-відповідач не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

ОСОБА_2 того, щодо доводів позивача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами Кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Зі змісту ст. ст. 47, 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність, та ст. 5 Декрету КМ України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю вбачається, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення ОСОБА_3 операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

24.03.1993 р. НБУ видав «Альфа Банку» банківську ліцензію № 61 на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 61-3 від 24.03.1993 р.з додатком на право здійснювати операції з валютними цінностями., що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, тому використання банком і позичальником іноземної валюти, як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, надання ОСОБА_3 кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку НБУ, та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи Відповідача про обовязковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій є безпідставними.

Поняття ліцензії в даному випадку слід сприймати в розумінні Господарського кодексу України, а саме: ліцензія є документом державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання - ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 55 Закону України Про банки та банківську діяльність встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами НБУ та угодами (договором) між банком та клієнтом.

Згідно ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором. Таким чином, договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

З аналізу умов кредитного договору не вбачається, що він суперечать нормам ЦК України або іншим актам цивільного законодавства. Кредитний договір був узгоджений та прийнятий сторонами на момент підписання договору, що підтверджується підписами сторін. Вказане положення не суперечить ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виконання спірних відносин. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених в ньому. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування та своїм підписом засвідчив згоду з ними. Своїм підписом позивач погодився з умовами надання кредиту, встановленими договором.

ОСОБА_2 того, суд вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А ч. 1 ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи 24.06.2008 року Позивач та Альфа Банк уклали кредитний договір № 490079551. З Умовами кредитного договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі. ОСОБА_2 того договір частково виконаний.

Тобто, позивачу були відомі умови кредитування саме з 24.06.2008 року., про що свідчить підпис на кредитному договорі а також часткове виконання кредитного договору З позовом відповідач звернувся лише у 2016 році, лише після того як ОСОБА_4 змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Тобто, Позивач подав позовну заяву з пропуском строків позовної давності

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволені позову у задоволені позову (ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Альфа Банк», третя особа - ОСОБА_2 про захист прав споживачів фінансових послуг відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Кляшторний