З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"30" червня 2016 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Сенько Л.Ю.
за участі секретаря: Зданевич Г.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жмеринка справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, -
В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також надав до суду нотаріально посвідчену заяву відповідача ОСОБА_2, відповідно до якої вона визнає позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася. Заперечень до суду не надала. Заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило.
Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності особи за місцем проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином.
Відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково враховуючи таке.
Задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основоного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 14.3.1 договору іпотеки).
Пунктом 17 договору іпотеки визначено, що сторони домовились, що одночасно з нотаріальним посвідченням данного договору накладається заборона відчуження нерухомого майна, що складає предмет іпотеки. Договір діє до виконання іпотекодавцем основого зобовязання, припинення або розірвання договору іпотеки, або настання одного з випадків, передбачених ст.17 ЗУ «Про іпотеку». Усі зміни та доповнення до договору іпотеки дійсні за умови, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та нотаріально посвідчені.
Пунктом 13. договору іпотеки передбачено способи звернення сягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя при порушенні умов основного зобов»язання.
Разом із укладенням договору іпотеки 28.12.2011 р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу було накладено заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна - на цілу нежитлову будівлю магазину за АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2,до виконання, припинення або розірвання договору. (а.с.8-зворот).Оскільки умови договору позики не виконувалися позичальником належним чином, в позичальника виникла заборгованість за договором позики та в позикодавця виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2030930 від 05.04.2013 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення в АДРЕСА_1, загальною площею 155,5 кв.м та складається із торгової зали-1, торгової зали-2, торгової зали-3, савузла-4, кабінету-5. , що знаходиться на спірній земельній ділянці за тією ж адресою. Підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 є іпотечний договір №1410 від 28.12.2011 р. (а.с.10)
За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі є зобов'язальними, і регулюються нормами ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що має майнові права на земельну ділянку площею 0,0583 га, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та на якій розташована нежитлова будівля магазину, повинна була бути передана в іпотеку, що зумовлено умовами договору іпотеки, однак відповідачкою ОСОБА_2 не було здійснено відповідних дій. Фактично після отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку, дана земельна ділянка стала іпотечним майном. Тим більше, земельна ділянка, на якій знаходиться нежитлова будівля магазину, і яка передана в іпотеку, є невід'ємною частиною даної будівлі. Просить в рахунок погашення заборгованості за договором позики звернути стягнення на вказану земельну ділянку шляхом реєстрації та визнання права власності за ним на спірну земельну ділянку.
Згідно з положеннями ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).
Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки, є Закон України «Про іпотеку».
Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
З положень ст.5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) вбачається, що в ній вказаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.
Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Згідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється зокрема у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Згідно п.17 договору іпотеки договір діє до виконання іпотекодавцем основного зобов'язання або розірвання договору іпотеки, або настання одного з випадків, передбачених ст.17 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що складає зміст права власності (частина 1 статті 317 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст.318, 319 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та повинен містити істотні умови, що передбачено даною статтею.
Статтею 321 ЦК України передбачено конституційний принцип, закріплений у статті 41 Конституції України, за яким право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Визначення іпотеки міститься і у ст.575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно ч.3 ст.37 Закону Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб»єктом оціночної діяльності.
Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку"іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотеки іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.
Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року, виходячи з положень ч.2ст.16 ЦК України, статей 33, 36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов»язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.
Згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав;3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. 4. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. 5. Заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.
Аналізуючи данні норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд приходить висновку, що в частині позовних вимог, а саме звернути стягнення на земельну ділянку шляхом реєстрації слід відмовити , так як ці вимоги є передчасними та вирішуються шляхом звернення до реєстратора та у разі його відмови та виникненню спору не позбавляють можливості позивача звернутись з іншим позовом.
Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку площею 0,0583 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що в АДРЕСА_1, так як припинення право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку відбудиться після реєстрації права власності визнаним за рішенням суду позивачем.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, з відповідача, в силу ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, відповідно до Закону України «Про судовий збір» , а саме в розмірі 495,19 грн.
Відповідно до ст.ст. 15, 16, 316, 318, 319, 321, 328, 334, 546, 575 ЦК України, ст. 1, 3, 5, 6, 7, 17, 18 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 61 ч.2, 74, 88, 158 ч.2, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
В рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 28 грудня 2011 року звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,0583 га кадастровий номер НОМЕР_7, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_6 шляхом визнання права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0583 га кадастровий номер НОМЕР_7, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,ід.н.НОМЕР_8, мешканки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ід.н.НОМЕР_9, мешканця АДРЕСА_3 сплачений ним судовий збір в сумі 495 (чотириста дев'яносто п'ять) 19 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя