Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Ковалевича С.П.,
секретар судового засідання: Мельник С.Ю.
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів
в с т а н о в и л а :
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 6 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано, що наведені ОСОБА_1 у зверненнях до Міністра Оборони України та поширені відомості про те, що командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 причетний до дій, пов`язаних з розукомплектуванням військової техніки, з незаконним продажем військового майна, з привласненням благодійної допомоги, яка надходила до військової частини НОМЕР_1 протягом 2014-2015 років з "відмиванням коштів", із здійсненням погроз щодо ОСОБА_1 , не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 грн. моральної шкоди та 1704 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зазначає, що в зв`язку з тим, що з липня по грудень 2014 року на неодноразові його вимоги командиром військової частини всупереч вказівці Департменту Фінансів Міністерства Оборони України від 5.06.2014 року №248/2/3/438 не було належним чином документально оформлено надану ФОП ОСОБА_1 для військової частини НОМЕР_1 допомогу, ним були надіслані звернення до органів державної влади, військової прокуратури Рівненського гарнізону, прокурора Сарненського району з метою впливу на командира в/ч НОМЕР_1 щодо оформлення благодійної допомоги.

Оскільки вказані звернення будь-якого результату не мали, ним було надіслано до Міністерства Оборони України письмові звернення від 3.03.2015 року та від 26.05.2015 року, в яких він просив провести перевірку по фактах відмови командира військової частини НОМЕР_1 документального підтвердження наданої військовій частині благодійної допомоги.

Вищезазначені звернення надсилались до Міністерства оборони України, тому висновок суду першої інстанції про те, що він знав, що його звернення будуть перевірені та будуть відомі не лише Міністру Оборони, а й іншим особам, на що вони були і розраховані, не відповідає дійсності та не підтверджений будь-якими доказами.

Вважає безпідставними посилання суду на те, що вказані відомості стали відомі, як зазначив свідок ОСОБА_3 , і серед підприємців району, оскільки військова частини НОМЕР_1 є режимним об`єктом і про проведення у ній будь-яких перевірок може бути відомо виключно її працівникам.

Також, не відповідає дійсності висновок суду про те, що відповідач стверджував, що звернувся до Міністра Оборони України, як до правоохоронного органу про вчинення злочинів, оскільки ні він, ні його представник такого не стверджували.

Згідно тексту самих звернень у них взагалі відсутнє формулювання "злочин", а є лише посилання на проведення перевірок по фактах викладених у зверненнях, що не суперечить вимогам ст.40 Конституції України та пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1.

Окрім того, суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, зробив висновок про те, що він, частково скористався діями по благодійній допомозі, вчиненій ГО "Спілка підприємців Сарненського району" для власних цілей, фактично звинувативши його у привласненні коштів спілки підприємців для власних цілей, без здобуття належних і допустимих доказів у судових засіданнях.

Доводить, що його звернення від 3.03.2015 року та 26.05.2015 року були адресовані Міністру Оборони України, тобто посадовій особі органу державної виконавчої влади, яка компетентна розглянути таке звернення, саме з метою перевірки фактів відмови командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 у належному документальному оформленні наданої ФОП ОСОБА_1 благодійної допомоги у виді послуг по перевезенню зброї та військової техніки, надання послуг по ремонту військової техніки та зброї, купівлі та передачі запчастин та ТМЦ для військової техніки в/ч НОМЕР_1 , оскільки факти надання такої допомоги мали місце та були підтверджені у судовому засіданні і самим позивачем ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції в ході судового розгляду не здобуто жодного належного та допустимого доказу того, що у вищезазначених зверненнях ним наводились завідомо неправдиві відомості, або ж для таких звернень до Міністра Оборони України не було жодних підстав, і ці звернення не були викликані наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За правилами ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 направив до Міністра Оборони України звернення, які надійшли 10.03.2015 року та 3.06.2015 року, в яких він повідомляв про надання ним та іншими підприємцями Сарненського району з липня по грудень 2014 р. допомоги військовій частині НОМЕР_1 , зокрема здійснення перевезення, ремонту автомобілів та військової техніки; та про те, що командир вказаної військової частини ОСОБА_2 відмовляється документально оформити надання вказаної допомоги, що може свідчити про присвоєння командиром військової частини фінансової та грошової допомоги у своїх цілях або оформлення здійснених робіт за рахунок бюджетних коштів.

Крім того, у зверненнях відповідач повідомляв про те, що ним у 2012 році було придбано за готівку у командира військової частини ОСОБА_2 двигун, три компресора, дванадцять автогум, автомобільний обігрівач, однак, в даний час він вирішив повернути це майно і звернувся до ОСОБА_2 про повернення йому коштів, на що останній вимагав оригінали або завірені копії первинних документів бухгалтерського обліку, які підтверджують факт придбання майна. Вказував, що ОСОБА_2 займається розукомплектуванням та розпродажем військової техніки військової частини, а також відкрито погрожує йому, надсилаючи повідомлення по мобільному телефону з текстом "повертайся живим" ще до отримання ним повістки з райвійськкомату.

Згідно інформації Головного управлінням Військової служби правопорядку Збройних Сил України № М-2046 від 16.03.2015 року звернення ОСОБА_1 , яке надійшло 10.03.2015 року, було перевірено та встановлено, що ГО "Спілка підприємців Сарненського району", членом якої є ПП ОСОБА_1 , в 2014 році надавала благодійну допомогу військовій частині НОМЕР_1 . З метою оприбуткування такої допомоги командування військової частини неодноразово порушувало питання щодо її документального оформлення, однак відповідних документів ГО "Спілка підприємців Сарненського району" своєчасно не надала, а через три місяці після надання фактичної допомоги ПП ОСОБА_1 звернувся у військову частину для її оформлення, але, складені ним в односторонньому порядку документи, не містили достовірних даних щодо обсягів виконаних робіт та перевезення техніки особисто ним і не були прийняті фінансовим органом військової частини. Факти, викладені у зверненні, щодо привласнення командуванням військової частини коштів та матеріальних цінностей, отриманих як благодійна допомога, не підтвердились.
28.08.2015 року Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства Оборони України був складений аудиторський звіт відповідності військової частини НОМЕР_1 з 01.04.2012 року по 31.03.2015 року, в якому досліджено інформацію, викладену у зверненні ОСОБА_1 до Міністра Оборони від 26.05.2015 року та отриманому 3.06.2015 року. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 , як в.о. голови ГО "Спілки підприємців Сарненського району", звертався до командира військової частини про оформлення благодійної допомоги підприємців; первинні документи щодо надання допомоги ОСОБА_1 у військову частину не надходили; ОСОБА_1 було представлено частину майна, яке, як він вказував, придбав у ОСОБА_2 ; інвентаризацією встановлено в наявності двигуни та автомобільні колеса, які є на військовій техніці, що відповідає обліковим даним; матеріальні цінності, зазначені у зверненні ОСОБА_1 окремо по обліку не рахувались і не перебували, розбирання техніки, яка в своєму складі має ці матеріальні цінності не здійснювалось; відповідно до тактико-технічних характеристик військової техніки не підтвердилась інформація ОСОБА_1 щодо перевезення його автомобілем ДАФ №ВК4156ВЕН з напівпричепом № НОМЕР_2 одним рейсом трьох одиниць техніки у різні військові частини; в документах, наданих ОСОБА_1 , відсутні підписи відповідальних осіб в/ч НОМЕР_1 ; не встановлено надання військовою частиною пального для експлуатації автомобіля ОСОБА_1 ; щодо обліку благодійної допомоги та ремонту військової техніки в документах, наданих ОСОБА_1 , відсутні відмітки чи підписи представників цієї військової частини; робота працівників з відновлення та ремонту військової техніки оплачувалась за рахунок коштів ГО Спілка підприємців, яка надала військовій частині благодійну допомогу на 736 232,29 грн.; встановлено, також, надлишок у в/ч матеріальних цінностей у сумі 11032 грн., що не було обліковано.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, викладена відповідачем у двох зверненнях до Міністра Оборони України про причетність ОСОБА_2 до розукомплектування військової техніки, незаконного продажу військового майна, привласнення благодійної допомоги, стосується скоєння злочину, тобто у зверненнях містяться певні фактичні дані, достовірність яких відповідач не довів. Ця поширена інформація є недостовірною, порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, а тому підлягає спростуванню.
З таким висновком суду погодить не можна. При розгляді справи суд першої, інстанції зосередив свою увагу лише на тому, чи відповідає поширена відповідачем інформація дійсності, пославшись також на те, що позивач має право на захист честі, гідності та ділової репутації.
Разом з тим судом не враховано, що, Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
У Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі про поширення відомостей наголошується на тому, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
Відповідно до п. 1, 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 406/2011, Міністерство оборони України (Міноборони України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (далі - Збройні Сили). Міноборони України з метою організації своєї діяльності організовує розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних із діяльністю Збройних Сил, Міноборони України, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ними видаються, забезпечує у порядку, визначеному законодавством, доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Міноборони України.
Колегія суддів вважає, що офіційні звернення відповідача до державного органу, в підпорядкуванні якого знаходиться позивач, що містять погляди, думки, переконання заявника щодо поведінки (дій) командира військової частини як особи, яка займає публічну посаду, було передано не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою перевірки питань, пов`язаних з діяльністю посадової особи Збройних Сил України. Тому таке звернення за змістом ст. 277 ЦК України не може вважатися поширенням недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або завдає шкоди інтересам посадової особи, їх направлення було викликано наміром виконати свій громадянський обов`язок і захистити свої права та законні інтереси у спосіб, передбачений ст. ст. 40, 55 Конституції України і були адресовані органу державної влади, що компетентний розглянути такі звернення.

В ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідач, звертаючись до Міністерства Оборони України, насправді ставив собі за мету опорочити честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Окрім цього слід зазначити, що у статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Таким чином, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді командира військової частини, є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян. Інформація, поширена ОСОБА_1 стосується виключно професійної діяльності позивача, як посадової особи, а не його приватного життя. Крім того, враховуючи публічний статус ОСОБА_2 та те, що поширена інформація стосувалася його професійної діяльності, яка є публічною та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.
Враховуючи викладене, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, ухвалене в справі судове рішення на підставі ст.309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 2122,12 грн.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, ст.277 ЦК України, ст.1 Закону України "Про інформацію", колегія суддів
в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 травня 2016 року скасувати.
В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2122 (дві тисячі сто двадцять дві) грн. 12 коп.
Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.
Судді: Бондаренко Н.В.
Шимків С.С.
Ковалевич С.П.