Провадження № 2/761/7304/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич Оксана Ігнатівна про визнання договору недійсним -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), третя особа: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич Оксана Ігнатівна про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.03.1997 року позивач шляхом приватизації набула право власності на 50/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В 1999 році донька позивача ОСОБА_4 запропонувала позивачу укласти договір довічного утримання з її онукою ОСОБА_2, пообіцявши, що вони будуть добре дбати про позивача.

14.05.1999 року позивач з'явилась до нотаріуса і будучи впевненою у тому, що вона підписує договір довічного утримання підписала договір не читаючи його. При собі позивач не мала окулярів, а отже і не могла навіть прочитати текс договору.

Після цього, до грудня 2015 року відповідач та її матір ОСОБА_4 надавали позивачу матеріальну допомогу та утримували її. Проте, в грудні 2015 року така допомога припинилась. Коли позивач звернулась за допомогою, то їй було повідомлено, що нею було укладено саме договір дарування частини квартири, а не договір довічного утримання.

З того часу, позивачеві стало відомо, що вона помилково підписала не договір довічного утримання, а саме договір дарування.

Посилаючись на викладене, а також те, що позивач, вчиняючи правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення та вчинила правочин внаслідок помилки в значенні правочину, остання просила суд визнати недійсним договір дарування від 14.09.1999 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі. При цьому зазначав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження її позовних вимог. Та повідомив суд, що у 2014 році в задоволенні аналогічного позову позивача до того ж самого відповідача було відмовлено та рішення набрало законної сили. Окрім того, просив суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5, яка є знайомою позивача, пояснила суду, що донька та онука не утримують позивача та не надають їй жодної допомоги.

Допитана як свідок в судовому засіданні ОСОБА_6, яка є знайомою позивача, надала пояснення про те, що відповідача за останні п'ять років жодного разу в квартирі не бачила. Обставини укладення договору дарування їй не відомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що 14.05.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого позивач подарувала належні їй на праві власності, а відповідач прийняла в дар 50/100 частин квартири номер АДРЕСА_1 (а.с. 39).

Відповідно до п.п. 19 та 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Разом із тим, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що спірний правочин було вчинено нею внаслідок помилки, яка має істотне значення.

Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23.05.2014 року у справі № 761/6987/14-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02.09.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи - ОСОБА_4, Перша Київська державна нотаріальна контора (державний нотаріус Майхеркевич Оксана Ігнатівна) про визнання договору дарування 50/100 частин квартири недійсним було відмовлено в повному обсязі.

При цьому, вказаними судовими рішеннями було встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду від 07.06.2010 року, яке набрало законної сили, встановлено, що нотаріусом позивачу були роз'яснені наслідки вчинення вказаного правочину та встановлені всі обставини добровільного волевиявлення дарувальника, в тому числі відсутність факту оману чи зловживання довірою. Дані обставини підтверджені позивачем, яка в судовому зсіданні пояснила, що нотаріус їй роз'яснював можливі ризики укладання договору дарування, а також те, що договір дарування не є договором довічного утримання, однак, на той час, у позивача було бажання подарувати частину квартири, тому вона наполягала на укладанні оспорюваного договору.

А твердження апеляційної скарги про те, що підписуючи договір дарування квартири у ОСОБА_1 було хибне (помилкове) сприйняття обставин та волевиявлення позивачки не відповідало справжньому наміру - укласти договір довічного утримання носять голослівний характер, нічим не підтверджені, вони отримали належну оцінку у рішенні суду та обґрунтовано визнані безпідставними.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України та на підставі ст.ст. 202, 203, 215, 229, ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич Оксана Ігнатівна про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК