Справа № 199/7093/15-ц
У Х В А Л А

іменем України

22 вересня 2016 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

при секретарі Сидоренко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2, на рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3, за якою просить суд:

- визнати поважними причини пропуску строків для оскарження постанов ВПВР від 28 квітня 2016 року ВП № 50893014 про стягнення з боржника виконавчого збору, від 14 липня ВП № 50893014 про закінчення виконавчого провадження, від 14 липня 2016 року ВП № 51673ПІ про відкриття виконавчого провадження, розпорядження ВПВР від 14.07.2016 № 50893014/в-12 про перерахування стягувачу грошових коштів, та відновити їх;

- скасувати постанову ВПВР від 14 липня 2016 року ВП № 50893014 про закінчення ВП;

- скасувати постанову ВПВР від 28 квітня 2016 року ВП № 50893014 про стягнення з боржника виконавчого збору;

- скасувати постанову ВПВР від 14 липня 2016 року ВП № 51673111 про відкриття ВП;

- скасувати розпорядження ВПВР від 14 липня 2016 року № 50893014/в-12 про перерахування стягувачу грошових коштів;

- визнати виконавчий лист від 13 квітня 2016 року № 199/7093/15-ц, виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська таким, що не підлягає виконанню.

Скарга обґрунтовується тим, що постановою відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - ВПВР) від 14 липня 2016 року ВП № 50893014 встановлено, що боржником рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 199/7093/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за договором позики від 13 березня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 19 березня 2013 року у загальному розмірі 4638573 гривні 48 копійок; судових витрат з оплати судового збору 1605 гривень 05 копійок; усього 4640178 (чотири мільйони шістсот сорок тисяч сто сімдесят вісім) гривень 55 (пятдесят пять) виконано в повному обсязі. Згідно вказаної постанови від 14 липня 2016 року постанова може бути оскаржена у 10-денний строк в порядку встановленому законом «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Згідно з ч. 3 ст. 49 Закону, копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Зазначену постанову від 14 липня 2016 року боржник не отримував, представник боржника ознайомився з нею 03 серпня 2016 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (далі - ВП). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Боржник не повинен був дізнатися про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на наступний день після подання заяви про закінчення ВП 13 липня 2016 року з декількох причин:

- згідно усної домовленості з представником стягувача, представник стягувача зобовязався подати заяву про повернення виконавчого документу згідно п. 1 ч. 1, ст. 47 Закону, на підставі якої ВПВР повинен повернути виконавчий документ. Цей обовязок представник стягувача виконав 14 липня 2016 року;

- законом не передбачено строку для винесення постанов про закінчення ВП за заявою боржника;

- боржник правомірно вважає, що ВПВР повинен був встановити факт виконання рішення та пересвідчитись у достовірності поданої боржником інформації, в тому числі шляхом складання акту державного виконавця та подання відповідних запитів до відповідних осіб. Зокрема встановити факт перерахування коштів на рахунок стягувача (реч. 3 ч. 1 ст. 28 Закону);

- наявності розписки представника стягувача (при наявності нотаріально засвідченої довіреності від стягувача) про домовленість щодо виконання рішення суду на суму 60 тис. дол. США, замість 200 тис. дол. США, а матеріально підтверджене отримання 10 тис. дол. США.

Таким чином боржник не знав і не міг дізнатися про винесення оскаржуваної постанови на наступний день після звернення, через вказані причини. Неправомірність постанови про закінчення виконавчого провадження за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону складається з декількох факторів:

- за наявності двох заяв від боржника та стягувача поданих в один день 13 липня 2016 року, ВПВР на власний розсуд, без встановлення факту виконання судового рішення ВПВР віддає перевагу заяві боржника;

- залишена без розгляду заява представника стягувача про повернення виконавчого документа всупереч п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону, а всупереч ч. 2 ст. 47 Закону не складено про це відповідний акт;

- не складено акт державного виконавця про фактичне виконання рішення суду, всупереч п. 1.5.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція);

13 липня 2016 року боржник звернувся до ВПВР з заявою про закінчення ВП на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону. На підтвердження своєї позиції боржник подав нотаріально засвідчену заяву від 13 липня 2016 року про одержання представником стягувача у повному обсязі грошових коштів по рішенню Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року по справі № 199/7093/15-ц (провадження №2/199/3301/15). Про конкретну суму грошових коштів у згаданій заяві не йдеться. 13 липня 2016 року представником стягувача подано заяву про повернення виконавчого листа № 199/7093/15-ц на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону. Повноваження представника стягувача з відповідними правами засвідчені нотаріально посвідченою довіреністю виданою від імені стягувача 06 липня 2016 року. Відповідно до п. 1.5 Інструкції, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно п. 1.5.2 Інструкції, акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Всупереч п. 1.5.2 Інструкції, ВПВР не склав акт про встановлення факту виконання судового рішення (виконавчого листа) або події отримання грошових коштів представником стягувача, та/або не встановив факт перерахування коштів на рахунок стягувача (реч. 3 ч. 1 ст. 28 Закону). Тобто, замість складання акту державного виконавця про встановлення певних фактів чи події, ВПВР обмежився нотаріально засвідченою заявою поданою боржником, дійсність видачі якої ВПВР - не встановив, конкретну суму грошових коштів сплачених боржником - не встановив, чи отримав стягувач грошові кошти (в тому числі на рахунок) - не встановив. При цьому ВПВР оскаржуваною постановою встановив факт виконання рішення боржником в повному обсязі. Згідно якого нормативно-правового акту ВПВР дійшов висновку про перевагу нотаріально засвідченої заяви від 13 липня 2016 року про виконання боржником рішення АНД суду в повному обсязі, перед нотаріально засвідченою довіреністю виданої стягувачем 06 липня 2016 року - представнику стягувача, та заявою представника стягувача, в оскаржуваній постанові не вказано, як не містяться подібні відомості в матеріалах ВП. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Згідно ч. 2 ст. 47 Закону, про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Заява представника стягувача від 13 липня 2016 року про повернення виконавчого документа залишена без розгляду, відповідний акт не складено. Можливі аргументи учасників процесу, що цими діями та бездіяльністю не порушено прав боржника, а порушено права стягувача, спростовуються кореспондуючим обовязком ВПВР в силу ст. 47 Закону та ст. 19 Конституції України вчинити відповідні дії. Також, домовленість про мирову угоду була усною і зафіксована розпискою представника стягувача від 12 липня 2016 року та нотаріальною заявою від 13 липня 2016 року, заява боржником про закінчення ВП за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону, подана на випадок, якщо представник стягувача відмовиться подавати заяву в порядку п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону, або при її подачі ВПВР відмовиться її задовольняти (як вийшло в оскаржуваному випадку). Після отримання виконавчого документа, представник стягувача, зобовязався або передати виконавчий лист боржнику, або знищити його в присутності боржника. При поданні заяви боржником, боржник правомірно розраховував на певний строк, необхідний ВПВР для перевірки поданих відомостей щодо виконання судового рішення в повному обсязі, за який заява представника стягувача про повернення виконавчого документа буде розглянута, виконавчий документ повернутий представнику стягувача, а згодом боржнику, або буде знищений. Постановою ВПВР від 28 квітня 2016 року ВП № 50893014 вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 464007,86 грн. Постановою від 14 липня 2016 року про закінчення ВП №50893014, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виділено в окреме провадження. Розпорядженням від 14 липня 2016 року № 50893014/в-12 грошові кошти у розмірі 100 грн., які обліковувались на депозитному рахунку ВПВР з квітня 2016, в повному обсязі перераховані на рахунок стягувача. Постановою ВПВР від 14 липня 2016 року про відкриття ВП № 51673111 вирішено відкрити ВП про стягнення з боржника виконавчого збору.

Із постановою від 28 квітня 2016 року представник стягувача ознайомився також 03 серпня 2016 року, як і з розпорядженням про перерахування 100 грн. на рахунок стягувача. Гіпотетично боржник міг знати про винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення терміну для виконання рішення самостійно, але про неврахування 10% пропорційної суми виконавчого збору від фактично стягнутих 100 грн. під час винесення постанови від 28 квітня 2016 року, та фактичне перерахування 100 грн. 14 липня 2016 року на рахунок стягувача і не відрахування пропорційної суми виконавчого збору знати не міг. Так само, боржник не повинен був дізнатися про закриття ВП не з підстав п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону, не повинен був дізнаватися про виділення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору, та відкриття ВП про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки розраховував на гарантії прав фізичних осіб у виконавчому провадженні передбачені ч. 1. ч. 2 ст. 6 Закону. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону, розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум здійснюється у такому порядку: у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми. Частина 6 ст. 45 Закону передбачає, у разі якщо державному виконавцю відомий рахунок стягувача, на який необхідно перерахувати стягнуті з боржника кошти, або якщо відповідно до частини другої цієї статті кошти підлягають перерахуванню на адресу стягувача поштовим переказом, то сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після перерахування стягувачу належної йому суми. Боржник сплатив на депозитний рахунок ВПВР 100 грн., про що останній вказав у своїй постанові від 28 квітня 2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору, і постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 464007,86 грн., тобто 10% від загальної суми стягнення за вирахуванням 100 грн. Розпорядженням від 14 липня 2016 року ВПВР перерахував 100 грн. на рахунок, вказаний стягувачем. При цьому сума виконавчого збору, пропорційна перерахованій у розмір 10%, не була перерахована для покриття виконавчого збору, чим порушено вимоги п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 6 ст. 45 Закону. Тобто, на думку боржника, постанова від 28 квітня 2016 року та розпорядження від 14 липня 2016 року винесені без врахування пропорційності суми виконавчого збору від суми фактично стягнутого виконавчого збору, а отже і постанова від 14 липня 2016 року ВП № 51673111 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору винесена без врахування принципу пропорційності. Отже, сума виконавчого збору повинна бути меншою на 9 грн. 9 копійок, за суму вказану у зазначених документах, а отже постанова від 28 квітня 2016 року, постанова від 14 липня 2016 року та розпорядження від 14 липня 2016 року підлягають скасуванню. Крім того, при скасуванні судом постанови від 14 липня 2016 року про закінчення ВП № 250893014, як наслідок постанова від 14 липня 2016 року про відкриття ВП № 51673111 та постанова від 28 липня 2016 року про стягнення виконавчого збору, втрачають чинність на підставі ч. 5 ст. 28 Закону. Також, оскільки обовязок боржника відсутній у звязку з його припиненням добровільним виконанням, наявні визначені ч. 4 ст. 369 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заявник та заінтересовані особи, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися.

Представник заявника ОСОБА_5 надав суду письмове клопотання, за яким підтримав в повному обсязі вимоги за скаргою та фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Просить справу розглянути за відсутності заявника та його представника.

Заінтересована особа ОСОБА_2 про причини неявки суду не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута за його відсутності.

Представник Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 надав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Також ОСОБА_6 були надані суду письмові заперечення проти задоволення вимог за скаргою ОСОБА_1 в повному обсязі. Заперечення обґрунтував тим, що сума виконавчого збору державним виконавцем була визначена правильно, зі всіма рішеннями державного виконавця боржник мав можливість ознайомитися у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень за допомогою ідентифікатора для доступу, зазначеного у постанові про відкриття виконавчого провадження. Також стверджує, що державний виконавець правильно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ст. 49 Закону України про виконавче провадження, скільки боржником була надана заява від представника стягувача про те, що останній отримав в повному обсязі грошові кошти по рішенню суду. Наполягає на тому, що строк оскарження постанов, винесених держаним виконавцем, заявником пропущений. Просить у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

За ухвалою суду у задоволенні клопотання представника Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 про відкладення судового розгляду відмовлено і скарга розглянута за відсутності заявника, його представника та заінтересованих осіб.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

15 жовтня 2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2:

-заборгованість за договором позики від 19 березня 2013 року у загальному розмірі 4638573 гривні 48 копійок;

-судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1605 гривень 07 копійок;

усього стягнуто 4640178 (чотири мільйони шістсот сорок тисяч сто сімдесят вісім) гривень 55 (пятдесят пять) копійок.

Зазначене рішення було оскаржене відповідачем і набрало законної сили 31 березня 2016 року.

13 квітня 2016 року стягувачу ОСОБА_2 був виданий виконавчий лист на примусове виконання зазначеного рішення, який 18 квітня 2016 року був звернутий стягувачем до примусового виконання шляхом подання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

21 квітня 2016 року старшим державним виконавцем Клименко Н.О. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 5089301. Зазначеною постановою боржнику був визначений строк самостійного виконання рішення в строк до 27 квітня 2016 року.

Копія вказаної постанови була отримана представником боржника ОСОБА_1 21 квітня 2016 року.

28 квітня 2016 року старшим державним виконавцем Клименко Н.О. у межах вказаного виконавчого провадження була винесена постанова про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 464007,86 грн. Вказана постанова обґрунтовується тим, що боржнику було запропоновано виконати виконавчий документ в самостійному порядку в строк до 27 квітня 2016 року включно. На депозитний рахунок відділу примусово виконання рішень 26 квітня 2016 року надійшли кошти в розмірі 100 грн. Тобто боржником у наданий строк вимоги виконавчого листа у повному обсязі не виконані.

13 липня 2016 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з письмовою заявою, за якою просив виконавче провадження закінчити на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення, що підтверджується копією нотаріально-посвідченої заяви.

До вказаної заяви була додана фотокопія посвідченої 13 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 заяви від імені ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі нотаріально-посвідченої довіреності., і за якою ОСОБА_8 повідомив, що 13 липня 2016 року о 13 годині 00 хвилин одержав від ОСОБА_1 у повному обсязі грошові кошти по рішенню Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року по справі № 199/7093/15-ц (провадження № 2/199/3301/15). Також вказаною заявою ОСОБА_8 підтвердив, що на цей час (13 липня 2016 року) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 всі спірні питання врегульовані належним чином. Будь-яких матеріальних та інших претензій майнового характеру ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не буде мати і мати не буде. Відповідність зазначеної фотокопії оригіналу була посвідчена самим ОСОБА_1

В цей же день, 13 липня 2016 року, до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з письмовою заявою з письмовою заявою звернувся представник стягувача ОСОБА_8, який просив повернути виконавчий лист стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

13 липня 2016 року представник стягувача ОСОБА_9 надала до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області письмову заяву про перерахування стягнутих з ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок стягувача.

14 липня 2016 року старшим державним виконавцем Клименко Н.О. винесене розпорядження № 50893014/В-12 про перерахування грошових коштів у сумі 100 грн., що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого провадження, на користь ОСОБА_2

Також, 14 липня 2016 року старшим державним виконавцем Клименко Н.О. винесена постанова про закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що рішення боржником виконане в повному обсязі. Цією ж постановою прийняте рішення про виділення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в самостійне провадження.

14 липня 2016 року старшим державним виконавцем Клименко Н.О винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 5167311 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 28 квітня 2016 року.

Вирішуючи скаргу в частині скасування постанови державного виконавця від 14 липня 2016 року ВП № 50893014 про закінчення виконавчого провадження, суд виходить з того, що за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження піддягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно виконавчого документа.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

В якості мотивування підстав винесення оскаржуваної постанови, державний виконавець зазначив те, що боржником рішення виконане в повному обсязі.

При цьому, підставою для такого висновку стала надана ОСОБА_1 заява про закінчення виконавчого провадження з цих підстав та додана до неї фотокопія вищевказаної посвідченої 13 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 заяви від імені ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі нотаріально-посвідченої довіреності., і за якою ОСОБА_8 повідомив, що 13 липня 2016 року о 13 годині 00 хвилин одержав від ОСОБА_1 у повному обсязі грошові кошти по рішенню суду. Вказана фотокопія заяви ОСОБА_8 була посвідчена лише ОСОБА_1, тобто для державного виконавця не була належним доказом на підтвердження факту виконання боржником рішення в повному обсязі.

Надані суду копії матеріалів виконавчого провадження не містять інших доказів, на підставі яких державний виконавець на час прийняття оскаржуваного рішення міг би зробити висновок про виконання боржником рішення в повному обсязі.

Не містила таких відомостей і заява ОСОБА_8 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Заява представника стягувача ОСОБА_8 від 13 липня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем безпідставно не була розглянута і рішення по ній прийняте не було.

За наведених обставин, постанова старшого державного виконавця Клименко Н.О. від 14 липня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» була винесене за відсутності у державного виконавця належного підтвердження факту виконання боржником рішення в повному обсязі та наявності у державного виконавця заяви стягувача про повернення йому виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи скаргу в частині скасування постанови від 28 квітня 2016 року ВП № 50893014 про стягнення з боржника виконавчого збору та розпорядження від 14 липня 2016 року № 50893014/в-12 про перерахування стягувачу грошових коштів, суд виходить з того, що у виконавчому провадженні наявні докази внесення ОСОБА_1 26 квітня 2016 року на депозитний рахунок відділу примусово виконання рішень 100 грн.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 2 ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження», розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку … у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення.

За ч. 6 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо державному виконавцю відомий рахунок стягувача, на який необхідно перерахувати стягнуті з боржника кошти, або якщо відповідно до частини другої цієї статті кошти підлягають перерахуванню на адресу стягувача поштовим переказом, то сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після перерахування стягувачу належної йому суми. В іншому разі сума виконавчого збору, пропорційна стягнутій сумі, перераховується після надходження стягувачу повідомлення про наявність на відповідному рахунку органу державної виконавчої служби суми коштів, що підлягає виплаті стягувачу.

З огляду на викладені приписи Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням одночасності розподілу стягнутих суд для задоволення вимог стягувача та стягнення виконавчого збору, зі сплачених ОСОБА_1 100 грн., 10 %, або 10 грн. підлягали зарахуванню в рахунок стягнення виконавчого збору і сума, що підлягала стягненню за виконавчим документом піддягала зменшенню не на 100 грн., а на 90 грн.

Зазначені положення законодавства державним виконавцем враховані не були і останній при винесенні оскаржуваної постанови невірно визначив суму виконавчого збору, а при винесенні оскаржуваного розпорядження суму коштів, яка підлягає перерахуванню на рахунок стягувача.

Вирішуючи скаргу в частині оскарження постанови від 14 липня 2016 року ВП № 51673111 про відкриття виконавчого провадження, суд виходить з того, що відкриття вказаного виконавчого провадження було обумовлене закриттям основного виконавчого провадження № 5 липня 2016 року, що визнано судом незаконним. Крім цього, виконавче провадження відкрите на примусове виконання виконавчого документа (постанови про стягнення виконавчого збору), який визнаний судом незаконним.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення неправомірними і зобовязує державного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої слуби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином скарга ОСОБА_1 знайшла свої підтвердження в зазначеній частині, підлягає задоволенню, а відповідні постанови і розпорядження державного виконавця скасуванню.

Суд враховує заперечення представника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з приводу пропущення заявником строку подання скарги.

Оцінюючи вказані доводи, суд виходить з того, що у відповідності до приписів ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів підтвердження вручення копій оскаржуваних постанов державного виконавця боржнику чи його представнику і представником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області доводи представника заявника про ознайомлення з оскаржуваним рішеннями лише 03 серпня 2016 року не спростовані.

Зі скаргою ОСОБА_1 звернувся до суду 12 серпня 2016 року. Таким чином, ОСОБА_1 строк подання скарги до суду не пропущений і такий строк не потребує поновлення судом.

Вирішуючи вимоги про визнання виконавчого документу таким, що не піддягає виконанню, суд виходить з того, що за ч. 4 ст. 369 ЦПК України, суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Боржником та стягувачем в судовому засіданні не оспорювався той факт, що на час розгляду скарги в суді обовязок боржника відсутній повністю у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником.

З урахуванням приписів ч. 4 ст. 369 ЦПК України, відповідний виконавчий документ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню повністю, а вимоги ОСОБА_1 в цій частині - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 369, 385, 386, 387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2, на рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Визнати неправомірними та скасувати наступні рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3:

- постанову від 14 липня 2016 року ВП № 50893014 про закінчення виконавчого провадження;

- постанову від 28 квітня 2016 року ВП № 50893014 про стягнення з боржника виконавчого збору;

- постанову від 14 липня 2016 року ВП № 51673111 про відкриття виконавчого провадження;

- розпорядження від 14 липня 2016 року № 50893014/в-12 про перерахування стягувачу грошових коштів.

Визнати таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист, виданий 13 квітня 2016 року на примусове виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року за результатами розгляду цивільної справи № 199/7093/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики і яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2:

-заборгованість за договором позики від 19 березня 2013 року у загальному розмірі 4638573 гривні 48 копійок;

-судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1605 гривень 07 копійок;

усього стягнуто 4640178 (чотири мільйони шістсот сорок тисяч сто сімдесят вісім) гривень 55 (пятдесят пять) копійок.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :

22.09.2016