У Х В А Л А

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання та скасування постанови та наказу про звільнення, поновлення на роботі,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року позов задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову правління Фонду від 5 березня 2013 року №3 «Про звільнення ОСОБА_4 з посади директора виконавчої дирекції Фонду», визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду від 5 березня 2013 року №120-к «Про звільнення ОСОБА_4.», поновлено ОСОБА_4 на посаді директора виконавчої дирекції Фонду, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013 року апеляційну скаргу Фонду задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013 року з підстави, передбаченої пунктом 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013 року, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києві від 24 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 40, 41 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що підставою для визнання правомочності засідання правління Фонду є дані проведеної перед початком засідання реєстрації членів правління, а рішення правління приймаються більшістю від присутніх на засіданні членів правління, і не передбачено визнання неправомочним засідання правління у разі, якщо хтось з членів правління не взяв участі у голосуванні, а тому рішення про звільнення позивача було прийняте правомочним складом правління, більшістю від присутніх на засіданні членів правління. Окрім того, судом першої інстанції було відхилено наданий позивачем листок непрацездатності № 605029, оскільки згідно табелю виходу на роботу ОСОБА_4 5 березня 2013 року був присутній на робочому місці, а оскільки апеляційна скарга відповідача не містила доводів щодо невірності цього висновку суду, у зв'язку з чим згідно статті 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядалося апеляційним судом.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 21 травня 2014 року суд виходив з того, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання та скасування постанови та наказу про звільнення, поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук