АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/2346/16-ц Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/790/4184/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Шаповал Н.М.,

суддів: Пшенічної Л.В.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, та просив визнати за ним право власності на домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Яковлівка, вулиця Слобідська (Леніна), 23.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що за розпискою від 15 червня 2006 року, відповідачка продала позивачу житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Яковлівка, вулиця Леніна, 23, та одержала грошові кошти у розмірі 3000 доларів США і 2000,00 гривень. Позивач вважав видачу розписки удаваним правочином, оскільки в дійсності даний документ складався за умов переходу права власності на нерухоме майно на умовах, викладених в розписці.

16 червня 2010 року відповідачка набула права власності за законом на спірний будинок у порядку спадкування, але відмовилась передати позивачу нерухомість відповідно до розписки.

Посилаючись на положення ст.. 328, 330 ЦК України, позивач просив визнати сбе добросовісним набувачем домоволодіння.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, зазначає, що районний суд допустив неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, що він є добросовісним набувачем, сплачує комунальні послуги за електроенергію, газ, водопостачання, що підтверджується квитанціями.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 15 червня 2006 року, ОСОБА_3 одержала за будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Яковлівка, вулиця Леніна, 23, від позивача 3 000 доларів США і дві тисячі гривень. Передача нерухомого майна повинна відбутися після спливу шестимісячного строку після смерті матері ОСОБА_4.

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 листопада 2011 року, відповідачка органами досудового розслідування обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме в тому, що 15 червня 2006 року під приводом оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Яковлівка, вулиця Леніна, 23, та наступного оформлення права власності на вказане домоволодіння заволоділа належними ОСОБА_2 грошовими коштами у розмірі 3 000 доларів США, але не виконуючи договірних зобов»язань у встановлений строк, оформила право власності на вказане домоволодіння, а гроші одержані від ОСОБА_2 за продаж домоволодіння останньому не повернула, чим спричинила значну матеріальну шкоду. Провадження по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 190 КК України закрито у зв»язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

У звязку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін (п. 13).

Пунктами 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Можливість нотаріального посвідчення договору сторонами не втрачена.

Також, в судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 12. 09. 2012 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, та стягнуто з ОСОБА_3 за виданою нею розпискою 25 977, 50 грн. та моральну шкоду, завдану ОСОБА_2 написанням розписки та не передання йому будинку.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутні підстав для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

Суд повно та всебічно з»ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: Л.В. Пшенічна

ОСОБА_1