Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Бурячек О.В., Рудь Н.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Леонідівни про визнання договору дарування недійсним, поділ спільного сумісного майна ,

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що 26 червня 2007 року з відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітня дитина - син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та на теперішній час вартість спірної квартири становить 1 300 000 грн. Просила суд визнати за позивачем право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та вселити позивача в спірну квартиру.

Під час судового розгляду позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбану сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 придбану сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 придбану сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О.

Позивач підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що нотаріально посвідчені заяви вона складала під тиском відповідача та у його присутності в обмін на проживання у спірній квартирі. 30 січня 2015 року нею відкликана заява від 03 листопада 2011 року.

Представник позивача ОСОБА_2. позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що під час укладення договору дарування позивачем не надано заяву про згоду на відчуження спірної квартири. Позивачем дотримано строк позовної давності, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Позивачу було невідомо про рішення суду про розірвання шлюбу за позовом чоловіка.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав. Підтримав письмові заперечення, в яких, зокрема, зазначено, що з 19 червня 2009 року шлюбні відносини припинено, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 16 березня 2012 року шлюб розірвано. З 19 червня 2009 року позивач у спірній квартирі не проживає. 17 серпня 2009 року, 17 серпня 2010 року, 03 листопада 2011 року позивачем складено нотаріально посвідчені заяви, що спірна квартира є особистою власністю чоловіка. Крім того, позивачем 14 січня 2009 року та 28 лютого 2008 року власноручно написані розписки аналогічного змісту. Фактично спірна квартира була придбана за кошти відповідача ОСОБА_5, який напередодні продав дачу та гараж. 25 червня 2015 року позивач звернулася до суду, шлюб розірвано 16 березня 2012 року, тобто з пропуском строку давності. Додатково пояснив, що заяви позивачем складено добровільно.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивачем не доведено підстави недійсності договору дарування. Спірна квартира є особистою власністю відповідача ОСОБА_3, що неодноразово підтверджено позивачем нотаріально посвідченими заявами відповідного змісту. З липня 2009 року позивач не проживає у спірній квартирі, 16 березня 2012 року розірвано шлюб, тому до суду позивач звернулася із пропуском строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Сторони зареєстрували шлюб 26 червня 2007 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 758 (а.с. 9).

14 січня 2009 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буковим В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 41 (а.с.120).

17 серпня 2009 року, 17 серпня 2010 року, 03 листопада 2011 року позивачем складено нотаріально посвідчені заяви, що спірна квартира є особистою власністю чоловіка.(а.с. 59, 61)

14 січня 2009 року та 28 лютого 2008 року позивачем власноручно написані розписки аналогічного змісту (а.с. 62, 63 ).

03 листопада 2011 року нотаріально посвідчена заява позивача, в якій повідомлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_14 на праві приватної власності, оскільки набувалася за кошти, які належали йому особисто та не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.126).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, рішення набрало законної сили (а.с.57, 166).

10 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1137 (а.с.116-118,119).

Підставою визнання недійсним договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 10 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1137 зазначено, що квартира є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, позивачем не надано заяву про згоду на відчуження спірної квартири.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Пунктами 4.1.- 4.2 глави 1 розділу 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20585, встановлено, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

У пункті 4.3 цього Порядку зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно п. 4.4. зазначеного Порядку правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Згідно п. 6 договору дарування квартира є особистою приватною власністю дарувальника, на підтвердження чого надано заяву ОСОБА_1, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 листопада 2011 року, реєстр № 735 б, в якій повідомлено, що квартира належить дарувальнику ОСОБА_14 на праві приватної власності, була придбана за кошти, які належали йому особисто , та не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, під час перебування в шлюбі квартира не збільшилася в своїй вартості

30 січня 2015 року позивачем складено нотаріально посвідчену заяву про відкликання заяви від 03 листопада 2011 року щодо визнання за ОСОБА_3 особистої приватної власності на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.144).

10 квітня 2015 року при укладенні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. не було дотримано вимог діючого законодавства щодо письмової згоди іншого з подружжя на відчуження спільного майна. Підстав для визначення належності спірної квартири відповідачу на праві приватної власності відповідно до положень ст.57 Сімейного кодексу України судом не встановлено.

Твердження представника відповідачів ОСОБА_4 щодо пропуску строку звернення до суду не ґрунтуються на положеннях закону, виходячи з такого.

Згідно ч. 2 ст. 72 Сімейного Кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Позивач, представник позивача ОСОБА_2 заперечували проти того, що право власності позивача порушено, коли сторони розірвали шлюб.

Із правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 вбачається таке: «вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

30 січня 2015 року позивачем складено нотаріально посвідчену заяву про відкликання заяви від 03 листопада 2011 року щодо визнання за ОСОБА_3 особистої приватної власності на спірну квартиру. 10 квітня 2015 року укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір дарування спірної квартири.

26 червня 2015 року позивач звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, позивачем не пропущений, осквільки позивач дізналася про порушення її права на це майно після розірвання шлюбу.

Отже, позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню повністю: визнати договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений 10 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Людмилою Леонідівною, реєстр № 1137 недійсним.

Позивач просила визнати спільним майном подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Згідно пункту 12 п.п. «е» зазначеної постанови суд, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 правоустановчі документи на спірну квартиру оформлені на відповідача.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності.

Суд вважає доведеним наявність правових підстав для визнання спільним зазначеного майна та визнання за кожною із сторін право власності на 1/2 частини спірного майна.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Леонідівни про поділ спільного сумісного майна підлягають задоволенню повністю: визнати спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст. 60, ст.63, ч.2 ст. 65, ст.ст. 68-71 Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 368 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20585, п.5, п.12 п.п. "а" постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", п.п.22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Леонідівни про визнання договору дарування недійсним, поділ спільного сумісного майна задовольнити повністю.

Визнати договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 10 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Людмилою Леонідівною, реєстр № 1137.

Визнати спільним майном ОСОБА_1 до ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Повний текст рішення виготовлений 15 червня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. Є. Арапіна