АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/5722/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Кириленко Т.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Комунальне підприємство «Ремонтно - експлуатаційна організація № 6» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Комунальне підприємство «Ремонтно - експлуатаційна організація № 6» про відшкодування матеріальної шкоди, заданої залиттям задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 8 301 гривні 66 копійок з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування судових витрат по 83 гривні 02 копійки з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Суд безпідставно не прийняв до уваги доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проживають в квартирі, з якої сталося залиття, та не користуються наявною в ній побутовою технікою, тобто, їх вина в поломці пральної машини, через яку сталося залиття, відсутня, що виключає стягнення з них відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України. Посилався на те, що понесені позивачем витрати на замовлення і проведення експертної оцінки розміру завданої шкоди не є збитками, а тому суд помилково послався при вирішенні питання про відшкодування цих витрат на положення ст. 22 ЦК України. Вважає, що висновок ТОВ «Агентство експертної оцінки» про вартість відновлюваного ремонту квартири ОСОБА_3 не є належним і допустимим доказом, а тому не повинен прийматися до уваги судом. Вказав, що у цьому висновку зазначено обсяг та вартість ремонтних робіт, які необхідно провести в квартирі позивача на думку оцінювача, проте не зазначено, що потреба в проведенні всіх цих ремонтних робіт виникла саме через пошкодження квартири внаслідок залиття. Посилався на те, що акт про залиття від 11 липня 2014 року не відповідає тим вимогам, що зазначені в Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, так як в ньому не вказано перелік та обсяги пошкоджень по кожній із кімнат, а лише наведено загальні фрази. Поза увагою суду залишилося те, що пошкоджена внаслідок залиття квартира є спільною власністю позивача та ще трьох інших співвласників, а тому стягнення заподіяних збитків виключно на користь ОСОБА_6 суперечить закону. Посилався також на те, що ряд обставини справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, зокрема, причина залиття, наявність вини відповідачів у цій події та заподіяння внаслідок залиття матеріальної шкоди квартирі позивача, є недоведеними, так як не підтверджені достатніми доказами.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та представник третьої особи Комунального підприємства «Ремонтно - експлуатаційна організація № 6» в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності, по 1/4 частині, належить ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

02 липня 2014 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири № 304.

ЗгідноАкту про залиття від 11 липня 2014 року, складеного комісією у складі головного інженера ОСОБА_15, майстра технічної дільниці ОСОБА_16, слюсарів - сантехніків ОСОБА_17 та ОСОБА_18, причиною залиття стало халатне відношення мешканців квартири №304 до побутової техніки, так як відбулося витікання води з пральної машини, що призвело до затоплення нижче розташованої квартири № 300. В квартирі № 300 виявлено наступні наслідки залиття: пошкодження шпалерів, стелі, паркету, не працюють розетки в коридорі і двох кімнатах, відсутнє освітлення в ванній кімнаті, наявні сліди корозії на дверях та дверній коробці. В рекомендаціях комісії вказано, що ремонту потребуються наступні приміщення: коридор площею 4,34 кв.м., в якому необхідно перефарбувати водоемульсійною фарбою стелю, замінити шпалери на стінах, паркет на підлозі та відремонтувати розетки; коридор площею 2,3 кв.м., в якому необхідно замінити паркет; перша кімната, в якій необхідно замінити паркет на підлозі та відремонтувати розетки; друга кімната, в якій необхідно відремонтувати розетки; ванна, двері до якої та дверна коробка зазнали корозії.

Як вбачається з довідки № 794 від 25 березня 2015 року Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», квартира за адресою АДРЕСА_2, є приватизованою. В ній зареєстровані та є її співвласниками відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Згідно висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» про вартість проведення відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1 після залиття від 14 жовтня 2014 року, вартість відновлювального ремонту (з урахуванням податку на додану вартість у розмірі 3 951,00 грн.) складає 23 705,00 грн..

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди, заданої залиттям, ОСОБА_6 посилалася на те, що пошкодження квартири АДРЕСА_1, співвласником якої вона є, відбулося через її залиття з вище розташованої квартири, співвласниками якої є відповідачі. Так як згоди щодо відшкодування понесених збитків в добровільному порядку між сторонами не досягнуто, завдана матеріальна шкода підлягає відшкодуванню останніми в рівних частках за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги та, стягуючи з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 8 301,66 грн. з кожного, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, як співвласники квартири № 304, є відповідальними за завдані квартирі № 300 пошкодження, а тому, за правилом ст. 1166 ЦК України, повинні відшкодувати заподіяні збитки в повному обсязі, включаючи вартість відновлювального ремонту та витрати, пов'язані з проведенням експертного оцінювання завданого збитку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт заподіяння шкоди майну позивача ОСОБА_6 з вини відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є доведеним, а тому вказана шкоди підлягає відшкодуванню, вважає, що такий висновок відповідає вимогам закону і наявним в матеріалах справи доказам, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Як зазначається в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні

мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З поданих сторонами доказів вбачається, що квартира АДРЕСА_3 розташована поверхом вище над квартирою АДРЕСА_1.

Після залиття 02 липня 2014 року квартири АДРЕСА_4, 11 липня 2014 року було складено акт за підписами головного інженера, майстра технічної дільниці, слюсарів - сантехніків Комунального підприємства «Ремонтно - експлуатаційна організація № 6», в якому зафіксовано, що залиття відбулося з квартири № 304 внаслідок витікання води з пральної машини. Також зафіксовано, що залита квартира № 300 зазнала пошкоджень стелі, стін, підлоги та електрооснащення (не працюють розетки, відсутнє освітлення).

Викладені у вказаному акті відомості відповідачами жодним чином не спростовані. Доказів того, що дійсною причиною залиття квартири АДРЕСА_4 була не поломка побутової техніки (пральної машини) в квартирі АДРЕСА_3, а інші обставини, матеріали справи не містять.

За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_4 зазнала пошкоджень та потребує ремонту через залиття, що мало місце 02 липня 2014 року з вище розташованої квартири АДРЕСА_3, яка належить відповідачам.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. . Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 151 Житлового кодексу встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, передбачено, що власник квартири зобов'язаний, зокрема, проводити за власні кошти ремонт квартир; забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають

псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Стаття 360 ЦК України встановлює, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Таким чином, виходячи з сукупного аналізу вищезазначених норм законодавства, саме власники квартири АДРЕСА_3 зобов'язані забезпечувати належне використання та експлуатацію цього житла і наявного в ньому технічно - побутового обладнання, на них покладається відповідальність за виникнення аварійної ситуації, внаслідок якої відбулося витікання води з пральної машини, а тому, у разі порушення внаслідок такої поломки прав та інтересів третіх осіб, саме на власників покладається обов'язок відшкодувати завдану шкоду.

Так як дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується, що ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що залиття квартири АДРЕСА_4 та заподіяння їй пошкоджень відбулося з вини відповідачів та на них покладається обов'язок відшкодувати завдані збитки.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про наявність причинно - наслідкового зв'язку між залиттям квартири АДРЕСА_4 та завданням їй внаслідок цього матеріальної шкоди, вірно встановивши наявність вини відповідачів у заподіяній шкоді, суд першої інстанції неправильно визначився з розміром збитків, які підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що для підтвердження заподіяння відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 майнової шкоди внаслідок залиття, з метою обґрунтування і доведення своїх позовних вимог щодо відшкодування цієї шкоди, оскільки в добровільному порядку збитки не були відшкодовані, позивач був змушений звернутися до експертної організації з метою визначення розміру понесених збитків та необхідних витрат для усунення пошкоджень.

Таким чином, замовлення і оплата оціночного дослідження відбулося у зв'язку необхідністю відновлення порушеного права позивача, а тому, з урахуванням ст. 22 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно включив грошову суму в розмірі 1200,00 грн., яка є оплатою за проведену експертом оцінку, до сукупного розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

За правилом ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» про вартість проведення відновлювального ремонту квартири після залиття від 14 жовтня 2014 року, вартість відновлювального ремонту складає 23 705,00 грн. ( вартість робіт та матеріалів - 19 754,00 грн. та податок на додану вартість - 3 951,00 грн.).

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсний розмір заподіяного збитку є меншим, ніж вказано у висновку.

З урахуванням обставин справи та встановленої вини відповідачів в заподіянні матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, суми грошових коштів, яка визначена експертом як вартість відновлюваного ремонту квартири АДРЕСА_5 в місті Києві.

Проте поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що за правилом ст. 180 Податкового кодексу України платником податку на додану вартість є, зокрема, особа, що провадить господарську діяльність по наданню послуг, виконанню робіт, постачанню товарів.

Матеріали справи не містять доказів того, що ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_4 було виконано суб'єктом підприємницької діяльності чи юридичною особою, які є платниками податку на додану вартість, що є підставою для включення суми податку до загального розміру збитків, що підлягають відшкодуванню.

З огляду на таке, належна до стягнення сума відшкодування матеріальної шкоди підлягає зменшенню на суму податку на додатну вартість, та становить, згідно доданого висновку від 14 жовтня 2014 року локального кошторису, 19 754,00 грн.

З урахуванням вказаного, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року необхідно змінити в частині визначення розміру належних до стягнення сум та стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 6 984 гривні 67 копійок з кожного.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому їх вина в заподіянні матеріальної шкоди позивачу відсутня, не ґрунтуються на положеннях закону, з огляду на наступне.

Як встановлено з сукупного аналізу положень ст.ст. 317, 319, 360 ЦК України, 151 Житлового кодексу, Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, саме власник житлового приміщення несе відповідальність за збереження цього приміщення та наявного в ньому технічного, побутового обладнання в належному і функціональному стані, виходячи з наявності у власника визначеного обсягу правомочностей щодо свого майна.

Місце проживання власника та місцезнаходження майна не впливають на зміст права власності та не звужують і не обмежують обсяг відповідальності власника за стан належного йому майна.

Так як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_3, що ними не спростовано, вони на рівні з ОСОБА_3, яка в цій квартирі проживає, несуть відповідальність за шкоду, що була заподіяна іншій особі через утримання ними побутової технічки (пральної машини) в неналежному стані, допущення її поломки, що спричинило витік води і залиття.

Доводи апеляційної скарги про те, що понесені ОСОБА_6 витрати на замовлення експертної оцінки для визначення вартості відновлювального ремонту квартири в розмірі 1200,00 грн. не підлягають включенню до складу збитків, відшкодування яких стягується з відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

За змістом ст. 22 ЦК України до збитків відносяться також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 свою вину в заподіянні позивачу матеріальної шкоди не визнають, з визначеним ОСОБА_6 розміром заподіяної шкоди не погоджуються, в добровільному порядку отримати відшкодування понесених збитків позивач не має можливості, що зумовило необхідність звернення з позовом до суду.

Враховуючи зміст ст. 60 ЦПК України, а саме: зобов'язання кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, ОСОБА_6 вимушена була провести експертну оцінку для обґрунтування зазначеного нею у позові розміру матеріальної шкоди, тобто, витрати на проведення дослідження були понесені нею для забезпечення відновлення свого порушеного права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що витрати в розмірі 1200,00 грн. не підлягають відшкодуванню як такі, що за своєю природою не є збитками.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» про вартість проведення відновлювального ремонту квартири після залиття від 14 жовтня 2014 року є неналежним і недопустимим доказом, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Так, за змістом ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Закріплений в ст. 59 ЦПК України принцип допустимості доказів визначає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, висновок Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» стосується визначення вартості проведення відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_4, яка постраждала внаслідок залиття, тобто, містить інформацію, яка прямо стосується предмету доказування.

Згідно долучених до висновку документів, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» має право проводити практичну діяльність з визначення оціночної вартості об'єктів нерухомого майна та об'єктів незавершеного будівництва, згідно Сертифікату Фонду державного майна України № 16435/14 від 14 травня 2014 року. Оцінювач ОСОБА_19, який безпосередньо проводив дослідження по оцінці вартості проведення відновлювального ремонту, має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача № 5045 від 19 травня 2007 року, внесений до Державного реєстру оцінювачів, як такий, що має право здійснювати оцінку об'єктів нерухомого майна.

Обґрунтованих доводів щодо того, що оцінювачем було порушено методику чи порядок проведення дослідження в апеляційній скарзі не наведено.

З наведеного вбачається, що оцінка була проведена компетентним та уповноваженим на це суб'єктом, з дотриманням рекомендованої нормативною і методологічною літературою процедури, а тому відсутні підстави для висновку про те, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» здійснило оцінку з порушенням порядку, встановленого законом та що вказаний висновок є недопустимим доказом.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що вказаний в висновку характер та обсяг робіт не відповідає тим пошкодженням, які відображені в акті про залиття, оскільки ці доводи спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, апелянт вказує, що в висновку від 14 жовтня 2014 року зазначається про необхідність заміни електропроводу, проте не потрібно міняти розетки, хоча в акті про залиття від 11 липня 2014 року вказано, що заміни потребують розетки, а про поломку електропроводу не зазначається.

Проте, такі твердження апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки в акті про залиття не вказано, що розетки не потребують заміни, а зазначено, що вони не працюють, а також відсутнє освітлення у ванній кімнаті.

Заходів по виявленню дійсних причин того, чому не працюють розетки та відсутнє освітлення, особи, що проводили огляд квартири після залиття, не проводили, а тому необхідність у заміні електропроводу для відновлення роботи розеток та освітлення, яка була з'ясована в подальшому, не суперечить тим відомостям, що вказані в акті.

Не спростовує достовірність висновку ТОВ « Агенство експертної оцінки» також те, що в акті про залиття вказано, що заміни потребує паркетне покриття підлоги, в той час як в висновку зазначається про необхідність провести заміну покриття підлоги із ламінату, оскільки особи, що склали акт про залиття, не є компетентними оцінювачами, та можуть не володіти достатнім обсягом знань щодо того, з якого саме матеріалу було зроблено покриття підлоги в квартирі АДРЕСА_4.

При цьому колегія суддів також враховує, що за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 у справі двічі призначалася судова будівельно - технічна експертиза, яка не була проведена у зв'язку з тим, що відповідач не здійснила а її оплату.

Так, в судовому засіданні 02 грудня 2015 року представник відповідача ОСОБА_3 заявив клопотання про призначення експертизи, яке ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року було задоволено, одночасно покладено на ОСОБА_3 обов'язок по оплаті експертизи.

Згідно листа Київського науково - дослідного інституту судових експертиз від 11 лютого 2016 року, листи з рахунками на оплату експертизи, які направлялися ОСОБА_3 повернулися адресату без вручення із зазначенням «за письмовою відмовою адресата від одержання за місцем обслуговування».

Таким чином, ОСОБА_3, яка заявила клопотання про призначення експертизи і була достовірно обізнана про її призначення, відмовилася від отримання поштового відправлення від експертної установи і не оплатила рахунок, що унеможливило проведення експертизи.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року справу було повторно направлено до Київського науково - дослідного інституту судових експертиз для проведення судової будівельно - технічної експертизи, проте, експертиза знову не була проведена через те, що особа, за клопотанням якої призначено експертизу - відповідач ОСОБА_3, поштові відправлення з рахунком на оплату експертизи не отримує, оплата нею проведена не була, а тому ухвалу суду було залишено без виконання.

З зазначеного вбачається, що судова будівельно - технічна експертиза не була проведена саме внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 покладених на неї ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року та від 28 березня 2016 року обов'язків.

Враховуючи всі вищевикладені обставини в сукупності, вбачається, що відповідач не вчинив достатніх дій, спрямованих на спростування відомостей, викладених в висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство експертної оцінки» щодо реальної вартості відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_4 та не довів, що дійсний розмір заподіяної шкоди є меншим, ніж визначено оцінювачем.

Не ґрунтуються на положеннях закону доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування завданої шкоди не може бути стягнуто в повному обсязі лише на користь позивача ОСОБА_6, так як квартира АДРЕСА_4 перебуває у спільній частковій власності, та належить позивачу і ще трьом співвласникам по 1/4 частині кожному.

За змістом ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 19 лютого 2014 року у справі 6-4цсс14, в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Як вбачається з матеріалів справи, належна ОСОБА_6 частка квартири АДРЕСА_4 не виділена в натурі, а тому позивач, як співвласник та особа, що постійно проживає квартирі № 300, реалізуючи належний їй обсяг правомочностей щодо цього майна, правомірно звернулася до суду з вимогою про відшкодування шкоди на свою користь. Крім того, в матеріалах справи є письмові заяви інших співвласників квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_12 та ОСОБА_11, ОСОБА_20 про те, що вони позовні вимоги ОСОБА_6 підтримують в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а ті обставини, які суд вважає встановленими, є недоведеними, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку, послідовно виклав цю оцінку в своєму рішенні та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підставі для задоволення позову.

За таких обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, а тому рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року необхідно змінити, зменшити розмір належних до стягнення сум та стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 6 984 гривні 67 копійок з кожного.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.22, 317, 319, 360, 1166, 1192 ЦК України, ст. 180 Податкового Кодексу України, ст.ст. 58, 59, 60, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року в частині визначення розміру належних до стягнення сум змінити та стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 6 984 гривні 67 копійок з кожного.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: