АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар: Костюк Л.С.

з участю сторін: представника ТзОВ «Гіпербуд» - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє Чоп»юк ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», третя особа на стороні відповідача Чернівецька міська рада про визнання майнового права на обєкт інвестування, зобовязання вчинити дії та стягнення упущеної вигоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє Чоп»юк ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання майнового права на обєкт інвестування, зобовязання вчинити дії та стягнення упущеної вигоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з що 19.11.2012 pоку, між ОСОБА_4 та ТОВ «Гіпербуд» укладено попередній договір № 1-37, відповідно до якого Сторона-2 (Забудовник) зобов'язується організувати спорудження та забезпечення введення в експлуатацію об'єкту будівництва, здійснити закріплення за Стороною-1 (Інвестором) об'єкту інвестування, а також передати Стороні-1 об'єкт інвестування, а Сторона-1, в свою чергу, зобов'язується здійснити відповідне фінансування об'єкту інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачено Договором.

_____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/840/2016 р. Головуючий у І інстанції:Волошин С.О.

Категорія: 2 Суддя-доповідач: ОСОБА_5

Відповідно до п.3.1. договору, запланованим терміном введення об'єкту будівництва в експлуатацію - II квартал 2012 року.

Згідно п.4.2.1. вартість квадратного метра становить 9 840,00 гривень, що еквівалентно 1 230 доларів США. Ціна договору на момент укладання складала - 362 112 гривень 00 копійок., що згідно курсу обміну валют, встановленого комерційними банками України на день підписання договору, становило 45 264,00 дол. США.

Відповідно до графіку встановленого п.4.5.2., інвестором 19 листопада 2012 року, було внесено кошти в повному обсязі.

22 серпня 2013 року між ТОВ «Гіпербуд», з однієї сторони, інвестором ОСОБА_4 з другої сторони та ОСОБА_2 з третьої сторони - укладено договір про заміну сторін в попередньому договорі №1-37 від 19.11.2012 року, відповідно до якого, Сторона-2 відступила Стороні-1 усі права та обов'язки за попереднім Договором № 1-37 від 19.11.2012 р.

Відповідно до п.2.1. Договору про зміну сторін - грошові кошти внесенні Стороною-2 за попереднім Договором вважаються сплаченими Стороною-3 (ОСОБА_2) в рахунок виконання зобов'язань за Договором.

Даний договір є невід'ємною частиною попереднього Договору № 1-37 від 19 листопада2012 року.

Після належного реального виконання Стороною-1 договору Сторона-2 передає йому об'єкт інвестування упродовж 3 (трьох) місяців, що слідуватимуть за днем оформлення акту державної приймальної комісії про введення в експлуатацію об'єкту.

Керуючись п. 6.1.1. Сторона-1 має право вимагати належного виконана Стороною-2 зобов'язань згідно Договору, на підставі п.6.1.2. Сторона-1, має право на закріплення за собою об'єкту інвестування за умови своєчасної оплати на підставі договору, коштів у сумі не меншій, ніж передбачено п.4.5.1 договору. Кошти були сплачено в повному обсязі, відповідно до п.6.1.З Сторона-1 має право вимагати від Сторони-2 передачі об'єкту інвестувань після здійснення остаточних розрахунків, підтвердженням проведення розрахунків в повному обсязі є відсутність претензій Сторони-2 до Сторони-1 з також квитанції про сплату коштів.

Відповідно до п.6.4.1 Сторона-2 зобов'язана забезпечити спорудження об'єкту будівництва та введення його в експлуатацію відповідно до проектно-кошторисної документації в строк до 30 червня 2012 року.

Позивач повністю виконав умови договору, вніс грошові кошти за об'єкт інвестування - нежитлове приміщення № 37 поверх 1, загальною площею 36,8 квадратних метрів по Проспекту Незалежності, 131 м. Чернівці, у повному обсязі, а тому до нього повинні перейти майнові права на вказаний об'єкт інвестувань.

За таких обставин, вважала, що її порушене право як інвестора підлягає захисту, шляхом визнання майнового прав на об'єкт інвестування та задоволення вимоги до ТОВ «Гіпербуд» виконати інвестиційний договір в натурі та передати у власність нежитлове приміщення.

Крім цього, станом 04 вересня 2015 року будівельні роботи не проводяться, будівництво споруди є незавершеним, його не введено в експлуатацію у встановлені договором строки, ступінь готовності об'єкту складає 90%, що призводить до збитків позивача.

Виходячи з розділу 8 договору, в випадку не виконання сторонами своїх зобов'язань, сторони несуть відповідальність за неналежне виконання своїх обов'язків.

Відповідно до п. 8.5 договору Сторона-2 окрім сплати штрафу та пені, повинна компенсувати збитки постраждалій стороні.

У силу вимог ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з того, що період в який повинно було здійснено будівництво, має тривалий характер, а саме 651 день, позивачем понесені збитки від втрати користування приміщення, що позбавляє її можливості використовувати його у господарській діяльності і отримувати прибуток, оскільки між нею та ТОВ «СТАС БУД» 1 січня 2014 року укладено Договір оренди нежитлового приміщення, згідно умов якого, вона мала б отримувати орендну плату за користування приміщення у розмірі 250 доларів США щомісяця.

Тобто, за відсутності порушення ТОВ «Гіпербуд» її прав як інвестора та власника нежитлового приміщення за період з 01 січня 2014 року по серпень 2015 року - 20 місяців вона недотримала доходу на загальну суму 5 000 доларів США, що становить 110 050 гривень.

Враховуючи вищевикладене просила ухвалити рішення, яким визнати за нею - майнові права на об'єкт інвестування - нежитлове приміщення №,37 поверх 1, загальною площею 36,8 квадратних метрів, по проспекту Незалежності 131 м. Чернівці, зобов'язати ТОВ «Гіпербуд» виконати в натурі договір №1-37 від 19 листопада 2012 року та передати у власність вказане нежитлове приміщення, та стягнути з ТОВ «Гіпербуд», на її користь 110 050 (сто десять тисяч п'ятдесят) гривень 00 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє Чоп»юк ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є інвестиційним договором, а тому правовідносини, які виникли між ними, регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність». У порушення умов договору відповідач допустив його невиконання в односторонньому порядку.За таких обставин, посилання суду першої інстанції у рішенні на відсутність порушеного права є безпідставним.

Також зазначає, що звернулась до суду як фізична особа за захистом свого порушеного права, а оцінка судом першої інстанції діяльності ОСОБА_2 як голови ОК «ЖБК - Проспект» під час здійснення господарської діяльності кооперативом не має жодного відношення для вирішення даної цивільної справи. Встановлені судом обставини, щодо надання Чернівецькою міською радою ТОВ «Гіпербуд» у строкове платне користування земельної ділянки для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями на 10 років не відповідають дійсності, оскільки рішенням сесії Чернівецької міської ради від 04.05.2012 року розірвано договір оренди землі, а вказану земельну ділянку зараховано до земель запасу міста .

Крім цього, вказує на те, що вона виконала свої зобовязання за договором, повністю оплативши вартість об'єкта, тобто вчинила дії спрямовані на виникнення юридичних наслідків необхідних для набуття майнових прав, а невиконання відповідачем своїх зобовязань призводить до порушення її прав яке підлягає захисту як інвестора шляхом визнання майнового права на обєкт інвестування, із задоволенням вимоги виконати ТОВ «Гіпербуд» інвестиційний договір в натурі та передати у власність нежитлове приміщення.

Посилання суду першої інстанції на безпідставність позовної вимоги про примусове виконання обовязку в натурі суперечить положенням ст.16 ЦК України, оскільки аналіз вказаної статті свідчить про те, що законодавцем передбачений такий спосіб захисту порушеного права.

Враховуючи вищевикладене просила рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.10.2015 року в частині відмови у визнання за нею майнових прав на обєкт інвестування, та зобовязання ТОВ «Гіпербуд» виконати в натурі договір щодо передачі у власність нежитлового приміщення, скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити, у решті частині рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правомірно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 2. ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестори є суб'єктами інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування.

Частина 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій,включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України,відповідно до законодавчих актів України.

Ч. 1 ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що держава гарантує стабільність умов здійснення її інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб'єктів.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність» захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих нас творення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності

об'єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на тримання прибутку (доходу) від інвестицій.

Держава гарантує захист інвестицій незалежно від форм власності, а також іноземних інвестицій. Захист інвестицій забезпечується законодавством України, а також міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність» при недодержанні договірних зобов'язань суб'єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами.

Відповідно до ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь - які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо ) та права вимоги.

Згідно з положеннями ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю, майнові права визнаються речовими правами. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація неприйнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Отже, об'єкт будівництва набуває статусу нового створеного нерухомого майна лише після прийняття об'єкту в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього. Таким чином, нежитлове приміщення є об'єктом інвестування в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стане окремим майном. До завершення будівництва про інвестованого об'єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації інвестору належить не право власності на цей об'єкт, а майнові права на нього.

Водночас відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав є не «чуже майно», а також не відносяться до прав власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення договору, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги, визнаються майновими.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист цих прав здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Указаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на обєкт інвестування після прийняття такого обєкта до експлуатації.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом із тим, ОСОБА_2 виконала свої грошові зобовязання за договором №1-37 від 19.11.2012 року, повністю сплативши вартість, установлену вказаним договором, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на обєкт будівництва.

Необґрунтованим та безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що невиконання відповідачем своїх зобовязань призводить до порушення її прав, тому воно підлягає захисту шляхом визнання майнового права на обєкт інвестування, із виконанням ТОВ «Гіпербуд» договору в натурі та передачі у власність нежитлове приміщення, оскільки у позивача право власності на спірне нежитлове приміщення не виникло. Порядок оформлення права власності на обєкт інвестування після прийняття такого обєкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору майнових прав Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України ОСОБА_2 не доведено, що вона є саме власником спірного нерухомого майна, й це право оспорюється або не визнається іншою особою, або те, що вона втратила документ, який засвідчує її право власності, а статтею 331 ЦК України не передбачено такого способу захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє Чоп»юк ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: