У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 березня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 35 288 грн зі сплатою 12 % річних, строком користування до 7 березня 2016 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та ОСОБА_3 9 березня 2006 року уклали договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 1 березня 2006 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 75 750 грн.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому станом на 2 березня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 24 920 грн 56 коп. Таким чином, банк просив задовольнити позов, звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів.

Заочним рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 9 березня 2006 року у розмірі 24 920 грн 56 коп. звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 4 листопада 2015 року заочне рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 вересня 2015 року в частині вирішення вимог про виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_3 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, тому банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Оскільки відсутні докази одержання відповідачами письмової вимоги банку про добровільне звільнення житлового будинку, тому відповідачів не може бути виселено з нього.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, виходив із того, що ОСОБА_3 придбав житловий будинок (предмет іпотеки) за договором купівлі-продажу від 1 березня 2006 року, а кредитні кошти отримав 9 березня 2006 року, тому виселення відповідачів з житлового будинку неможливе без надання їм іншого постійного житла, яке має бути зазначене у рішенні суду.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 9 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит на придбання житлової нерухомості та сплату страхових платежів у сумі 35 288 грн, строком користування до 7 березня 2016 року із сплатою 12 % річних.

ОСОБА_3 також зобов'язаний за умовами кредитного договору щомісячно сплачувати банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,45 % від суми виданого кредиту, щомісячно з 8 до 14 числа здійснювати погашення кредиту, сплачувати нараховані банком проценти та комісію ануїтетними платежами в сумі 568 грн 31 коп.

При порушенні позичальником зобов'язань за кредитним договором позивач вправі вимагати від ОСОБА_3 дострокового повернення кредиту, сплати процентів та комісії, а останній зобов'язався сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення.

9 березня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Рибаком С.Й. У рахунок забезпечення виконання своїх обов'язків за кредитним договором ОСОБА_3 передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 1 березня 2006 року. Відповідачі проживають і зареєстровані у цьому будинку.

ОСОБА_3 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 2 березня 2015 року заборгованість становить 24 920 грн 56 коп., яка складається з 13 513 грн 86 коп. неповернутого кредиту, 6 955 грн 73 коп. процентів, 1 620 грн комісії, 2 830 грн 97 коп. пені.

27 січня 2015 року банк надіслав ОСОБА_3 письмову вимогу від 24 січня 2014 року № 30.1.0.0/2-650 про усунення порушення грошового зобов'язання за кредитним договором, яка отримана боржником 29 січня 2015 року. При цьому банк попередив останнього про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ним порушеного зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги та звільнення житлового будинку.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 придбав житловий будинок (предмет іпотеки) за договором купівлі-продажу від 1 березня 2006 року, а кредитні кошти отримав 10 березня 2006 року, тому виселення відповідачів із житлового будинку неможливе без надання їм іншого постійного житла, яке має бути зазначене у рішенні суду.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що ОСОБА_3 отримав кредитні кошти на придбання житлової нерухомості, а тому банк не зобов'язаний надавати відповідачам іншого постійного житла, яке має бути зазначене у рішенні суду, є необґрунтованим з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, придбання предмета іпотеки не за рахунок кредитних коштів, чи навпаки, має правове значення для вирішення питання щодо надання постійного жилого приміщення чи з фондів житла для тимчасового проживання. Оскільки банком не зазначено ані постійного, ані тимчасового жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів є правильним.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 4 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана