Провадження № 22-ц/779/806/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Бойчука І.В.

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Першої Івано-Франківської держаної нотаріальної контори в особі державного нотаріуса Дмитрук Світлани Дмитрівни про визнання протиправними дій державного нотаріуса, визнання незаконним заведення спадкової справи та анулювання запису про заведення спадкової справи в Єдиному реєстрі спадкових справ за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

03.11.2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вищенаведеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 19.05.2015 року ОСОБА_5 звернулася в Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме на 1/2 квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим державним нотаріусом було заведено спадкову справу №391/2015. При цьому, державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю технічного паспорта на вищевказану квартиру. Вважає дії нотаріуса щодо заведення спадкової справи незаконними, оскільки на момент смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, діяв Цивільний кодекс Української УРСР, згідно ст. 549 якого спадкоємець визнавався таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Жодної з наведених дій ОСОБА_5 не вчинила, натомість фактично після смерті ОСОБА_6 в управління його спадковим майном вступили його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1. Оскільки державний нотаріус Дмитрук С.Д. завела спадкову справу всупереч пропуску ОСОБА_9 встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини, не врахувала факт прийняття спадщини батьками ОСОБА_6, які фактично вступили в управління спадковим майном, не дослідила наявність судового рішення про продовження строку для прийняття спадщини, згоди інших спадкоємців, які прийняли спадщину, на продовження строку для прийняття спадщини ОСОБА_5, то позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Першої Івано-Франківської держаної нотаріальної контори в особі державного нотаріуса Дмитрук Світлани Дмитрівни про визнання протиправними дій державного нотаріуса, визнання незаконним заведення спадкової справи та анулювання запису про заведення спадкової справи в Єдиному реєстрі спадкових справ.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що висновки суду про безпідставність позову зроблені без урахування того, що спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась і була прийнята його батьками за дії Цивільного кодексу Української РСР, а тому відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року в постанові №7 «Про судову практику у справах про спадкування», до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, відповідно до ст. 549 якого спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Проте ОСОБА_5 звернулася в нотаріальну контору після спливу 14 років з дня відкриття спадщини, а не в шестимісячний строк, як встановлено ЦК УРСР, не надавши при цьому ні рішення суду про продовження строку для прийняття спадщини, ні відомостей чи документів, які б свідчили про вчинення нею, як спадкоємцем, дій по управлінню, користуванню чи розпорядженню 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1. Таким чином нотаріус повинна була відмовити ОСОБА_5 у вчиненні нотаріальної дії на підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат», натомість нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю технічного паспорта на вищевказану квартиру, що в подальшому стало для ОСОБА_5 підставою звернутися в суд з позовом до нього про усунення перешкод в оформленні власності.

Також апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні його позовних вимог про визнання незаконним та анулювання запису про заведення спадкової справи в Єдиному реєстрі спадкових справ, суд першої інстанції виходив з того, що частиною 2 ст. 16 ЦК України та законодавством про нотаріат такого способу захисту порушеного права не передбачено. Проте такий висновок суду суперечить положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки пунктами 3, 10 даної частини статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив в задоволенні скарги відмовити.

В судове засідання апелянт не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з несвоєчасним повідомленням його про розгляд справи та потребою додаткового часу для підготовки клопотання про винесення окремої ухвали.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.07.1993 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та його дружині ОСОБА_8 (а.с. 8).

Згідно договору дарування від 26.05.1995 року ОСОБА_8 подарувала належну їй 1/2 частину вказаної квартири своєму синові ОСОБА_6 (а.с. 54-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Судом також встановлено, що 19.05.2015 року дружина померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернулася в Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме на 1/2 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 43).

У зв'язку з наведеним державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. заведено спадкову справу №391/2015, що підтверджується листом нотаріальної контори №2908/02-14/6 від 09.09.2015 року, адресованим ОСОБА_5 (а.с. 7). Згідно вказаного листа державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій державного нотаріуса, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті заяви ОСОБА_5 про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. були дотримані всі вимоги законодавства про нотаріат, а щодо вимог про визнання незаконним та анулювання запису про заведення спадкової справи у Єдиному реєстрі спадкових справ, зробленого нотаріусом Дмитрук С.Д., суд виходив з того, що ст. 16 ЦК України не встановлено такого способу захисту порушеного права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Поза увагою суду залишилось те, що самостійної вимоги про визнання протиправними дій нотаріуса позивач не заявляв. За змістом позовної заяви ОСОБА_3 посилався на протиправність дій нотаріуса, обґрунтовуючи незаконність вчинення нотаріальної дії державним нотаріусом Дмитрук С.Д., зокрема заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_6 за заявою спадкоємця ОСОБА_5 При цьому позивач вказав, що ОСОБА_5 звернулась в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за спливом 14 років, а не в шестимісячний строк, як це встановлено законом. Також остання не вступила у фактичне управління або володіння спадковим майном, у зв'язку з чим в нотаріуса відсутні були правові підстави для відкриття спадкової справи.

Разом з тим, судом першої інстанції установлено, що після смерті ОСОБА_6 в 2001 році відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (чинного на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6.) для придбання спадщини необхідно було, щоб спадкоємець її прийняв.

Судом установлено, що в нотаріальну контору у встановлений законом шестимісячний строк ніхто із спадкоємців за законом, до яких входили його батько, мати, дружина та повнолітня донька, не звернулися із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно записів в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані на проживання в цій квартирі з 28.02.1986 року і до дня смерті.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 13, 14).

За даними довідки, виданої ЖЕО №13 ОСОБА_7 14.11.2002 року за №417 (а.с. 11), в квартирі АДРЕСА_1 прописані та проживають він та ОСОБА_8

Таким чином батьки померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в силу ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1.

Пунктом 5 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, визначено, що Правила книги шостої «Спадкове право» цього кодексу, застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Такі ж роз'яснення надав Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказавши, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України в редакції 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Таким чином, спірні правовідносин врегульовуються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Приписами ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Однак, кінцевого строку для видачі свідоцтва про право на спадщину норми цього кодексу не містять.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину (абзаци 16, 42).

Отже, незважаючи на те, що батьки померлого ОСОБА_6 не зверталися до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після його смерті, вони прийняли спадщину, оскільки в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, вступили у фактичне управління та володіння спадковим майном.

Натомість інший спадкоємець ОСОБА_5 не надала нотаріусу доказів фактичного прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6

За змістом п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути:

- довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним;

- довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню;

- копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини;

- запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі);

- інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно матеріалів спадкової справи, копії яких долучені до матеріалів цивільної справи (а.с. 42-67), жодного з перелічених документів ОСОБА_5 не надала нотаріусу. Нею на підтвердження проживання з ОСОБА_6 на час смерті подано довідку - виписку з будинкової книги про реєстрацію та склад сім'ї (а.с. 45), відповідно до якої ОСОБА_6 до дня смерті був прописаний в квартирі АДРЕСА_2. В цій же квартирі прописані та проживають ОСОБА_5, ОСОБА_10

Як ствердив представник відповідача спадкова маса складається тільки з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 3.4. Методичних рекомендацій відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Слід зазначити, що ці положення цивільного законодавства щодо встановлення факту прийняття спадщини можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась до набрання чинності новим ЦК.

Матеріали спадкової справи не містять доказів вчинення ОСОБА_5 і таких дій.

З наведеного слідує, що державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. при заведенні спадкової справи №391/2015 наведених обставин, положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР та п.п. 3.3., 3.4. Методичних рекомендацій не враховано, а тому висновок суду першої інстанції про те, що нотаріусом Дмитрук С.Д. при заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_5 були дотримані всі вимоги законодавства про нотаріат є неправильним.

А тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Проте, заведення такої спадкової справи не створило юридичного наслідку, в результаті якого б порушувались права позивача.

В силу дії ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З аналізу наведених статей слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Оскільки заведення державним нотаріусом спадкової справи не порушує прав позивача, то йому слід відмовити в позові щодо визнання незаконним заведення державним нотаріусом Дмитрук С.Д. спадкової справи після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини.

Щодо вимоги про визнання незаконним та анулювання запису про заведення спадкової справи в Єдиному реєстрі спадкових справ, зробленого державним нотаріусом Дмитрук С.Д., то така є похідною від вимоги про визнання незаконним заведення спадкової справи №391/2015, а тому і в цій частині рішення суду також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. По суті встановленого судом в позові ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Першої Івано-Франківської держаної нотаріальної контори в особі державного нотаріуса Дмитрук Світлани Дмитрівни про визнання незаконним заведення спадкової справи, визнання незаконним та анулювання запису про заведення спадкової справи в Єдиному реєстрі спадкових справ відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Бойчук І.В.