Справа №473/4839/15-ц 11.04.2016 11.04.2016 11.04.2016
Справа № 473/4839/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №22ц/784/935/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

11 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення порушень права власності на землю, -

у с т а н о в и л а :

30 грудня 2015 року ОСОБА_3 пред'явив зазначений позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який обґрунтував наступним.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 07 червня 1993 року, виданий на підставі рішення виконкому Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 01 червня 1993 року № 156, він є власником земельної ділянки площею 0,0950 га в межах території Вознесенської міської Ради, яка призначена для обслуговування належного йому житлового будинку по вул. Чапаєва, 106, м. Вознесенськ Миколаївської області.

Відповідачі є власниками сусідньої земельної ділянки, наданої їм для обслуговування житлового будинку по вул. Чапаєва, 108, м. Вознесенськ. Миколаївської області.

Проте, з вини відповідачів він у повній мірі не може користуватися своєю ділянкою, оскільки 07 листопада 2015 року відповідачі встановили межову огорожу таким чином, що відстань від його будинку до межі земельної ділянки відповідачів становить лише 65 см, в той час як за кадастровим планом зазначена відстань повинна бути 80 см.

Зазначене унеможливлює будівництво відмостки та перешкоджає йому обслуговувати житловий будинок.

Крім того, на відстані менш ніж 80 см від його вікна вони вивісили плівку зеленого кольору, а, приблизно, на відстані 20 см від межі навпроти того ж вікна посадили кущі винограду, що в сукупності перешкоджає інсоляції житлового будинку.

Посилаючись на викладенні обставини та небажання відповідачів усувати порушення добровільно, ОСОБА_3 просив позов задовольнити, і:

- переставити огорожу згідно з узгодженними межовими знаками на відстань 80 см від фундаменту його будинку;

- не завішувати будь-яким матеріалом вікно його будинку;

- викопати виноград біля вікна його будинку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_4 оскаржила це рішення в частині вирішення вимоги про перенесення огорожі й, у названій частині, просила змінити, виключивши з нього покладення на відповідачів обовязку по зміні місця знаходження названого обєкту.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки міськрайонний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на законних підставах є власником спірної земельної ділянки.

Відповідачі за таких же підстав є власниками сусідньої земельної ділянки, якою володіють і користуються спільно.

При встановлені огорожі біля будинку позивача, останні протиправно змістили межу на 15 см в бік земельної ділянки того, позбавивши його реальної можливості обслуговувати будинок і, крім того, напроти вікна будинку вивісили целофанову зеленого кольору плівку та за 20 см від межі напроти того ж вікна висадили кущі винограду, що в сукупності взагалі позбавляє денне світло проникати до названої оселі і позбавляє його можливості належно нею користуватися.

Такі дії відповідачів є доведеними і такими, що порушують права позивача на вільне користування власністю, у звязку з чим, як на думку суду, порушене право підлягає судовому захисту, шляхом задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи, обгрунтованими і законними.

Так, за ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 152-153, 158 ЗК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник земельної ділянки, який незаконно позбавлений володіння нею має право витребування її з чужого незаконного володіння, відновлюючи в такий спосіб становище, яке снувало до порушення права.

Якщо порушення стосується правил та порядку користування земельною ділянкою і воно виходить від власників сусідніх земельних ділянок, то для врегулювання такого спору слід виходити з положень глави 17 ЗК України.

Відповідно до статті 103 названої глави ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Крім того, вони зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

В силу статті 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше, а також вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

При цьому, відповідно до статті. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, які містяться у документації, передбаченої Земельним кодексом України, Законами України "Про Державний земельний кадастр", "Про землеустрій", "Про оцінку земель", "Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі.

У разі виникнення спору щодо дотримання правил добросусідства, кожний із співвласників має право звернутися за вирішення спору до суду.

Вирішуючи такі спори, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального законодавства. За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Проте, згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Не є виходом за межі доводів апеляційної скарги, якщо особа, яка подала скаргу, заявляє вимогу про скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, а суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення або змінює рішення чи навпаки, оскільки в цьому разі суд використовує надані йому законом повноваження (стаття 307 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи сторони є титульними володільцями суміжних земельних ділянок, межі яких визначені компетентним органом відповідно до дійсних правовстановлюючих документів.

У звязку з цим, вони повинні дотримуватися правил добросусідства та Державних будівельних норм України ДБН 360 -92 ** Містобудування та забудова міських і сільських поселень.

Зазначені норми обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального само впорядкування, підприємств і організацій незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості, суспільних об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

3гідно до п.25* названих норм в містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних, протипожарних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі і гаражі. Їх розміщення повинні здійснюватися з врахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції і норм освітлення у відповідності із санітарними нормами і правилами забезпечення інсоляцією споруд і територій жилої забудови.

Для догляду за спорудами і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції будинку повинна бути не менше 1,0 м.

Такою конструкцією будинку є цоколь - що перекладається як підніжжя стіни і знаходиться на фундаменті і фактично є його продовженням.

Не дивлячись на це, відповідачі самочинно вибудували огорожу на відстані 65 см від будинку, в той час як, з врахуванням цоколю, відстань повинна була складати 80 см, порушив взаємоузгоджену межу між земельними ділянками і позбавивши позивача у такий спосіб можливості здійснювати обслуговування належного йому будинку, що є неприпустимим.

Саме це вбачається із земельно-кадастрової документації, що є у справі (а.с. 3-5, 26-35), узгодженої під час встановлення межі земельних ділянок від імені відповідачів ОСОБА_5, яка є дочкою іншого відповідача.

Зазначене підтверджується і відповіддю Вознесенського міського голови від 27 листопада 2015 року № к-91 (а.с. 7,44).

Іншого відповідачі допустимими та належними доказами не довели, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є їх обовязком.

За такого, і, відповідно до названих вище статей ЦК та ЗК України, будівельних норм на ОСОБА_4 і ОСОБА_5 слід покласти обовязок з перенесення огорожі на визначену нормативною базою відстань.

Оскільки ці такого добровільно не роблять, то такий обовязок слід покласти на них за судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги у частині вирішення цих вимог - немає.

У вимогах сторін про стягнення на їх користь судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції слід відмовити, з підстав того, що вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу, відхилено, а протилежної сторони бо нею не надано доказів дійсним витратам, понесених нею у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

ОСОБА_7