АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2187/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 645/323/15-ц Бабкова Т.В.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської М.С., Яцини В.Б.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа: ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого, з урахуванням уточненого позову та заяви про збільшення позовних вимог, посилалася на те, що 31.08.2013 року о 12 год. 55 хв. її син ОСОБА_4, був доставлений до Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» (надалі КЗОЗ «ХОКТЛ») з попереднім діагнозом гострий панкреатит. Після огляду черговим лікарем він був госпіталізований до хірургічного відділення для обстеження та лікування. Після проведення діагностики лікарем ОСОБА_3 її сину була надана інформація про наявність у нього перфорації виразки 12-палої кишки, у зв'язку з чим лікар наголосив на необхідності оперативного лікування по абсолютним показанням, без альтернативних методів лікування. Лікар ОСОБА_3 переконав ОСОБА_4 в необхідності оперативного лікування, апелюючи до свого 30-річного досвіду безпомилкової праці. Так як сину дуже боліло, розмірковувати багато часу не було, він підписав згоду на операцію з приводу лікування перфоративної виразки 12-палої кишки. Під час операції діагноз виявився хибним, а ОСОБА_4 був встановлений післяопераційний діагноз «гострий набряковий панкреатит», який згідно наказу Міністерства охорони здоров'я України № 297 (далі МОЗ України) відноситься до патології, що потребує консервативного лікування. Тобто оперативне втручання було зроблене ОСОБА_4 внаслідок невірно встановленого передопераційного діагнозу. Цими діями лікар грубо порушив права пацієнта на своєчасну та достовірну інформацію стосовно свого стану здоров'я, які закріплені ст. ст. 6, 39 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я». Так як ОСОБА_4 вже був прооперований з приводу гострого панкреатиту у травні 2013 року і післяопераційний період проходив з ускладненнями, то при наданні йому достовірної інформації він відмовився б від оперативного лікування. Крім того, така згода була отримана від ОСОБА_4 під час відчуття ним нестерпного болю, а з вказаних причин також є не дійсною. ІНФОРМАЦІЯ_1 року син позивачки помер. Так як бюджетного фінансування було не достатньо для забезпечення лікування, а син ніде не працював, тому всі затрати несла позивачка. За період лікування сина позивачкою були здійснені витрати на ліки, медичні вироби та дослідження, а також: 400 грн. на заселення в палату в лікарні, 400 грн. на анестезію лікарняному анестезіологу, 150 грн. на аналізи у лікарні, але є лише чеки на ліки загальною сумою 3240,26 коп.

Крім того, в зв'язку із настанням смерті ОСОБА_4, позивачка понесла витрати на його поховання та встановлення пам'ятника на суму 17095,31 грн. Моральна шкода та понесені моральні страждання виражаються в тому, що під час операції позивачці спричинено моральні страждання та душевні хвилювання через те, що вона усвідомлювала ризик для життя її сина, а також досить сильним психотравмуючим фактором стала звістка про те, що під час операції діагноз виявився хибним і в оперативному лікуванні не було потреби. У позивачки на протязі кількох тижнів боліла голова та серце, було безсоння, підвищена дратівливість та вона змушена була приймати заспокійливі засоби, які вона приймає й досі.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила визнати незаконним хірургічне втручання, зроблене ОСОБА_4 31.08.2013 року; стягнути з КЗОЗ «ХОКТЛ» завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 20335,57 грн., моральну шкоду в розмірі 78132,60 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним хірургічне втручання, зроблене її сину, ОСОБА_4, стягнути з Комунального закладу Охорони Здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 20335,57 грн., моральну шкоду в розмірі 78132,60 грн. та стягнути з Комунального закладу Охорони Здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» судові витрати.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що судом першої інстанції були прийняті неналежні докази, надані відповідачем. Апелянт вказує, що судом першої інстанції в якості доказу по справі застосовано відповідь на звернення позивача до Департаменту охорони здоров'я ХОДА за підписами лікарів-працівників відповідача, які не мали права його підписувати та особа, яка підписала цю відповідь, не була викликана до суду та не опитана з приводу того, якою вона медичною літературою користувалася при її підписанні.

Крім того, апелянт вказує, що доказом по справі суд першої інстанції використав пояснення представника відповідача, якого не було опитано в якості свідка, оскільки у сина позивача був унікальний випадок коли у хворого на панкреатит виявився від час рентгенологічного обстеження органів черевної порожнини вільний газ під куполом діафрагми. Під час патологоанатомічного розтину тіла сина позивача жодних відхлинь від нормальної будови тіла не було знайдено, тож згідно листа МОЗ України до вичерпного переліку патологічних станів під час яких на рентгенограмі спостерігається вільний газ у черевній порожнині набряковий панкреатит не входить, що свідчить про відсутність вільного газу у черевній порожнині ОСОБА_4 під час надходження до ХОКТЛ та відсутність абсолютних показань для оперативного втручання, яке було зроблено сину позивача.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду порушень прав позивача з боку відповідача та третьої особи, а також причинного зв'язку між діями відповідачів і смертю сина позивачки, не було встановлено, тому підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу відсутні.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується, з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу згідно статей 15, 16 ЦК України

Спосіб захисту порушеного права позивач обирає на власний розсуд (ст. 20 ЦК України).

Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги.

Суд розглядає справу за ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2013р. о 12 год. 55 хв. в ургентному порядку зі скаргами на болі в епігастрії, лівому підребер'ї, сухість у роті до хірургічного відділення Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна травматологічна лікарня» був доставлений хворий ОСОБА_4

При надходженні до лікарні хворому встановлений під питанням діагноз: гострий рецидивний аліментарний панкреатит, перфоративна виразка 12-палої кішки, після чого його було госпіталізовано для до обстеження. Під час обстеження ОСОБА_4 проведено біохімічний аналіз крові та двічі ( о 14-20 год. та 15-00 год.) здійснений рентген черевної порожнини, під час яких виявлено наявність вільного газу у черевній порожнині (а.с.23, 44).

О 16-00 год. лікарями ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі клініко-рентгенологічного обстеження хворому встановлений передопераційний діагноз: перфоративна виразка 12-палої кішки та потреба по абсолютним показникам в екстреному оперативному лікуванні, на що отримано згоду хворого.

Відповідно до положень ст.37 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я», медичні працівники зобов'язані невідкладно надавати необхідну медичну допомогу у разі виникнення невідкладного стану людини. За несвоєчасне і неякісне забезпечення необхідною медичною допомогою, що призвело до тяжких наслідків, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 42 вищевказаного Закону передбачено, що медичне втручання, пов'язане з ризиком для здоров'я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров'я пацієнта іншими методами неможливе.

Наказ Міністерства охорони здоров'я України № 279 від 02.04.2010р. «Про затвердження стандартів та клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Хірургія» містить розроблені стандарти надання медичної допомоги хворим з перфорацією порожнистого органу, відповідно до яких в розділі «Інструментальні передопераційні дослідження» хворим проводять рентгенографію черевної порожнини і є посилання на Nota bene (лат. Nota bene = «заметь хорошо», нотабене помітка, позначка на книзі, рукопису, документі біля слів, на які слід звернути особливу увагу, скорочено N.B ): при наявності вільного газу в черевній порожнині визначаються абсолютні показання до невідкладного хірургічного втручання.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що підставою для оперативного втручання стала наявність вільного газу в черевній порожнині, а тому показання до оперативного втручання, визначені лікарями-хірургами КЗОЗ «ХОКТЛ», були вірними.

Ст. 39 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я» передбачає, що пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров'я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров'я. Ст. 43 Закону закріплює необхідність отримання згоди пацієнта на медичне втручання, зокрема згода інформованого відповідно до ст. 39 Закону пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування.

З матеріалів справи вбачається, що історія хвороби ОСОБА_4 містить інформовану добровільну згоду пацієнта на операцію та знеболення, з якої вбачається, що перед проведенням операції з боку лікаря ОСОБА_3 хворому ОСОБА_4 було надано зрозумілу для останнього інформацію про характер виявленого в нього захворювання, яке потребує лікування шляхом здійснення оперативного втручання та наявність для цього абсолютних показників. В процесі обговорення з лікуючим лікарем лікар та хворий дійшли висновку, що найбільш оптимальним методом хірургічного втручання може бути операція в обсязі : ізсікання прободної виразки, пілоропластика, стволова ваготомія.

Посилання ОСОБА_2 та її представника в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на той факт, що в добровільній згоді пацієнта на операцію не вказано в якості діагнозу: наявність вільного газу в черевній порожнині та неповідомлення про вказану обставину її сина, свідчить про невиконання лікарями своїх обов'язків, судова колегія вважає безпідставними, оскільки наявність вільного газу в черевній порожнині було підставою для встановлення діагнозу перфоративна виразка 12-палої кішки, вказаний діагноз підтверджувався, крім даних ренгенографічного дослідження, симптоматикою больових відчуттів хворого ОСОБА_4

З пояснень лікаря ОСОБА_3, даних в суді першої та апеляційної інстанції вбачається, що 31.08.2013р. оперативне втручання було проведено ОСОБА_4 по абсолютним показникам, у відповідність до даних клінічних та рентгенологічних досліджень, з дотриманням нормативно-правових актів МОЗ України та за письмовою згодою хворого. Під час проведеної ним 31.08.2013р. операції фактично було отримано лише доступ до черевної порожнини хворого, що само по собі не призводить до летального наслідку. Під час ревізії черевної порожнини наявність прободінь в кишечнику дійсно не підтвердилася, проте було виявлено гострі гнійні процесі на підшлунковій залозі, в зв'язку з чим хворому в подальшому було призначено медикаментозне лікування цього захворювання.

Згідно протоколу патолого-анатомічного дослідження від 05 вересня 2012 року безпосередньою причиною смерті ОСОБА_4 вважається серцево-легенева недостатність

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року N 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є матір'ю померлого ОСОБА_4 Причиною смерті ОСОБА_4 зазначено серцево-легенева недостатність.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Фрунзенського районного відділу ГУ МВС України в Харківській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0003416 за заявою ОСОБА_2 про те, що 05.09.2013р. в приміщенні КЗОЗ «ХОКТЛ» внаслідок неналежного виконання своїх професійних обов'язків медичними працівниками та ненадання вчасної та кваліфікованої медичної допомоги помер ОСОБА_4 По даному кримінальному провадженню було проведено первинну (2013 рік) та повторну (2014 рік) судово-медичні експертизи. На даний час по кримінальному провадженню призначено додаткову судово-медичну-експертизу, проведення якої доручено експертам ДУ «Головне бюро судово-медичної-експертизи МОЗ України», де і перебувають матеріали кримінального провадження. Будь-кому із службових осіб КЗОЗ «ХОКТЛ» обґрунтовану підозру у вчиненні кримінального правопорушення, пов'язаного з наданням медичної допомоги хворому ОСОБА_4, оголошено не було.

Судом першої та апеляційної інстанції позивачу було роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової медичної експертизи, вказаним правом позивач не скористалася.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що обставин, що дії лікаря ОСОБА_3 були неправомірними, і між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, не встановлено в ході судового розгляду. Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частиною 2 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я ; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру.

Щодо вимог позивач про відшкодування моральної шкоди, то моральною шкодою визнаються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду виникає у її завдавача також за умови, що дії останнього були неправомірними.

Проаналізувавши надані позивачем доводи при відсутності обставин, які свідчать про неправомірність дій відповідача та хірурга ОСОБА_3, безпосередній причинний зв'язок між ними і шкодою, вину зазначеної особи, суд першої інстанції обґрунтовано не убачав підстав для задоволення позову і в цій частині вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий

Судді