Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє через представника ОСОБА_8, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 22 серпня 2013 року у розмірі 33 тис. дол. США, що за курсом НБУ становить 759 502,16 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 28 600 дол. США, що за курсом НБУ становить 658 235,21 грн, 13 475 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати у розмірі - 4 628,40 грн з підстав, передбачених статтями 524, 526, 530, 533, 536, 611, 625, 103, 1046-1050 та 1167 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у розмірі 1 417 737,37 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 22 серпня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передає ОСОБА_7, а ОСОБА_7 приймає кошти у розмірі 268 191,00 грн, що є еквівалентом 33 тис. дол. США, та зобов'язується у строк до 22 березня 2015 року повернути ОСОБА_6 таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом 33 тис. дол. США за курсом НБУ на дату повернення, та проценти за користування коштами у розмірі 40 % річних, які виплачуються у день повернення позики.

Договір позики містить розписку ОСОБА_7, якою вона підтвердила отримання 33 тис. дол. США 22 серпня 2013 року.

26 лютого 2015 року ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_7 було надіслано заяву-попередження про необхідність виконання зобов'язань за договором позики у визначений строк, до 22 березня 2015 року.

23 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики та відшкодування завданої моральної шкоди.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач в установлений сторонами строк суму позики не повернув, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість за цим договором.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок судів відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних вимог закону письмова форма розписки свідчить не лише про укладення сторонами договору позики, а й про передачу коштів за цим договором.

Складення відповідачем розписки свідчить про отримання коштів, а наявність у позивача оригіналу цієї розписки свідчить, що ОСОБА_7 не виконала своїх зобов'язань за договором позики (не повернула взяті у борг кошти у визначений строк і не сплатила проценти за користування коштами), а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Колегія суддів вважає, що суди відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана