Справа № 629/1166/16-ц
Номер провадження 2/629/721/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Андрієнко С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 охорони здоровя України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення недорахованої вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, на які працівник має право при звільненні згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 охорони здоровя України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання дій неправомірними, стягнення недорахованої вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, на які працівник має право при звільненні згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством та моральної шкоди, в якій просить визнати дії відповідачів неправомірними та незаконними, стягнувши з відповідачів на її користь компенсацію за невикористані відпустки, а саме різницю суми з врахуванням не нарахованих їй 14 днів невикористаних відпусток та недорахованої вихідної допомоги при звільненні, а саме у розмірі 1182 гривні 20 копійок; зобовязати відповідачів відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 130000 гривень, посилаючись на те, що 01 серпня 1996 року по 29 грудня 2012 року вона працювала в ДЗ «Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці» на різних відповідальних посадах. Наказом № 107-К від 29 грудня 2012 року її було звільнено у звязку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України, але при звільненні їй не вірно розрахували компенсацію за невикористані відпустки, а саме не врахували 14 днів. Так, на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.05.2013 року на її користь з відповідачів по справі була стягнута компенсація у розмірі 8678 гривень 24 копійки, яка менше від суми, яка була нею розрахована на 1182 гривні 20 копійок. Крім цього вважає, що неправомірними діями відповідачів їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 130000 гривень.

27 липня 2016 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила визнати дії відповідачів неправомірними та незаконними, стягнувши з відповідачів на її користь компенсацію за невикористані відпустки, а саме різницю суми з врахуванням не нарахованих їй 39 днів невикористаних відпусток у розмірі 3087 гривень 53 копійки та недорахованої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 73 гривень 86 копійок. Крім цього просила зобовязати відповідачів відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 130000 гривень.

14 вересня 2016 року позивач знов уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідачів на її користь компенсацію за невикористані відпустки, а саме різницю суми з врахуванням не нарахованих їй 39 днів невикористаних відпусток у розмірі 3087 гривень 53 копійки та недорахованої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 73 гривень 86 копійок. Крім цього просила зобовязати відповідачів відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 130000 гривень.

Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Крім цього в своїй заяві зазначила, що уточнені позовні вимоги від 14.09.2016 року підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також просила суд при розгляді справи по суті взяти до уваги її письмові пояснення, розрахунок та інші документи, які нею надані до суду на підставу її вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 охорони здоровя України в судове засідання не зявився, але надав суду свої заперечення в яких просив розглянути справу за відсутності офіційного представника та з урахуванням позиції, викладеної в запереченні. Так, представником в запереченні зазначено, що позивач перебувала в трудових правовідносинах з юридичною особою Державним закладом «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці». 29 грудня 2012 року № 107-К у відповідності до наказу ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» позивача було звільнено з посади у звязку з ліквідацією. У звязку з ліквідацією юридичної особи наказом № 176-О було утворено ліквідаційну комісію, яку зобовязано вжити заходи щодо проведення процедури ліквідації, таким чином, обовязок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, передбаченої статтею 4 КЗпП України та інших виплат покладено на ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», що свідчить про відсутність порушення МОЗ України прав позивача. Так, у відповідності до п. 4 ст. 105 ЦК України з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження щодо керування справами юридичної особи. Таким чином, до голови ліквідаційної комісії перейшли всі повноваження щодо управління справами згаданого державного закладу. З наведеного слідує, що порядок ліквідації ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» відповідає законодавству, а позивача звільнено відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з чим у неї виникло право на отримання вихідної допомоги, яку зобовязаний сплатити роботодавець - голова ліквідаційної комісії ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці». Таким чином, обовязок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, та інших виплат покладено на ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», що свідчить про відсутність порушення ОСОБА_2 охорони здоровя України прав позивача. В звязку з тим, що позивачем не доведено наявність шкоди, протиправної бездіяльності відповідача та його вини щодо заподіяння моральної шкоди, вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому повинні бути залишені без задоволення.

Представник відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України в судове засідання не зявився, але надав суду свої заперечення в яких просив розглянути дану справу за відсутності представника. При цьому просив в задоволенні позовних вимог відмовити, враховуючи обставини, викладені ним в запереченнях. Так, в запереченнях представник відповідача зазначив, що позивачем не надані та не доведені докази щодо правонаступництва відповідачами обовязків ДЗ «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці»; звернення позивача до ліквідаційної комісії Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» з кредиторськими вимогами на спірну суму, а саме включення до реєстру вимог кредиторів; реєстрації Державною казначейською службою зобовязань боржника перед позивачем на спірну суму для проведення розрахунків, повязаних із завершенням ліквідації, а також завдання моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Так, в судовому засіданні встановлено, що з 01 серпня 1996 року по 29 грудня 2012 року, ОСОБА_1 працювала в ДЗ Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці, на різних посадах, а саме: лікарем з гігієни харчування, лікарем з загальної гігієни, завідуючою санітарно-гігієнічним відділом СЕС з обов`язками юриста-претензіоніста, що підтверджується її трудовою книжкою (а.с.126-127).

29 грудня 2012 року згідно наказу №107-К ОСОБА_1 було звільнено з посади у звязку з ліквідацією ДЗ «Лозівська СЕС на Південній залізниці» з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5).

21 вересня 2012 року ОСОБА_2 охорони здоровя України видано наказ за №176-о від 21.09.2012р. «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління ОСОБА_2 охорони здоровя України з метою виконання пункту 4 постанови КМ України від 14.11.2011р. «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» та п.197.1.2 Національного плану дій на 2012 рік щодо впровадження Програми економічних реформ на 2012-2014р.р. «Заможне суспільство. Конкурентноспроможна економіка, ефективна держава», затвердженого Указом Президента України від 12 березня 2012р. №187. Відповідно до цього наказу було ліквідовано ДЗ Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці. Відповідно до п.3.7 цього наказу було передбачено проведення в установленому законодавством України порядку інвентаризації, заходів щодо стягнення дебіторської та погашення кредиторської заборгованості, складання ліквідаційного балансу та подання його на затвердження до ОСОБА_2 охорони здоровя України, а також відповідно до п.3.8 здійснення заходів щодо передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів юридичних осіб на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України відповідної території або відповідного виду транспорту за актом прийому-передачі (а.с.64-66).

Крім цього відповідно до вказаного наказу прийнято рішення про ліквідацію державних закладів, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ України; затверджено персональний склад ліквідаційних комісій, а саме: головою ліквідаційної комісії Лозівської лінійної СЕС на Південній залізниці призначено в. о. головного лікаря ОСОБА_3 та визначено чотирьох членів ліквідаційної комісії поіменно. На підставі вказаних документів було створено ліквідаційну комісію у визначеному складі під головуванням в. о. головного лікаря закладу ОСОБА_3, яким 1 жовтня 2012 року видано наказ № 67 «Про ліквідацію ДЗ «Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці».

16 червня 2015 року вчинено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про припинення державної реєстрації юридичної особи Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» без визначення правонаступництва.

Водночас, постановою КМУ від 14 листопада 2012 року № 1050 «Про деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» зобовязано ОСОБА_2 охорони здоровя України разом з Державною санітарно-епідеміологічною службою вирішити питання щодо утворення в установленому порядку державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби для проведення лабораторних випробувань та інструментальних досліджень.

Крім цього, постановою КМУ від 11 вересня 2013 року № 681 «Про деякі питання доцільності ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державної санітарно-епідеміологічної служби» дозволено ОСОБА_2 охорони здоровя України використовувати залишки бюджетних коштів спеціального фонду, які утворилися станом на 1 січня 2013 року за бюджетною програмою 2301250 «Державний санітарно-епідеміологічний нагляд, дезінфекційні заходи та заходи по боротьбі з епідеміями» на спеціальних реєстраційних рахунках закладів та установ санітарно-епідеміологічної служби, що належить до сфери управління ОСОБА_2 та ліквідуються та коштів, які надійшли після 1 січня 2013 року на спеціальні реєстраційні рахунки закладів та установ, для проведення державними установами, що належать до сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби і проводять лабораторні випробування та інструментальні дослідження, яким частково передані функції закладів та установ, розрахунків, повязаних із завершенням ліквідації закладів та установ.

Тобто, Державний заклад «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» припинив свою діяльність, а свої функції частково передав до сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, яка разом з ОСОБА_2 охорони здоровя України утворила в установленому порядку державні установи Державної санітарно-епідеміологічної служби для проведення лабораторних випробувань та інструментальних досліджень, якими є Лабораторні центри Державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці», все майно було передано до ДУ «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». Тобто, відповідно до вищевикладеного, правонаступником за функціями, які виконував Державний заклад «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» є Державна установа «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» і її структурний підрозділ Харківський відокремлений підрозділ ДУ «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України»; правонаступником за кредиторською заборгованістю Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» є Державна установа «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України» і її структурний підрозділ Харківський відокремлений підрозділ ДУ «Лабораторний центр на залізничному транспорті Держсанепідслужби України»; правонаступником Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» є ДУ «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», який підпорядкований ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державній санітарно-епідеміологічній службі України.

Оскільки органом управління майном Державного закладу «Лозівська лінійна санітарно-епідеміологічна станція на Південній залізниці» є ОСОБА_2 охорони здоровя України, про що свідчить наказ ОСОБА_2 охорони здоровя України № 176-0 від 21.09.2012р. (а.с. 64-66), а отже відповідно до вимог ст.ст. 235, 240-1 КЗпП України та враховуючи розяснення, надані п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державна санітарно-епідеміологічна служба України зобовязані виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку та невиплачену вихідну допомогу.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі є багатодітною одинокою матірю трьох дітей, які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, один з яких є інвалідом 2-ї групи з дитинства (а.с. 72).

На день звільнення, позивачка ОСОБА_1 займала посаду завідувача санітарно-гігієнічним відділом, лікаря з загальної гігієни вищої кваліфікаційної категорії, була атестована як спеціаліст за спеціальністю «Гігієна харчування» 18 грудня 2009 року, пройшла конкурсний відбір для зайняття вакантної посади державного службовця та рекомендована керівнику державного органу для призначення на посаду головного спеціаліста Лозівського міжрайонного відділу.

04 жовтня 2012 року позивач звернулася з письмовою заявою на ім`я виконуючого обовязки головного лікаря ДЗ «Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці» ОСОБА_3 про виплату їй грошової компенсації за невикористані нею щорічні відпустки, а також про виплату грошової компенсації за соціальні відпустки (додаткові відпустки працівникам, що мають дітей) за 2010, 2011, 2012 роки. 11 жовтня 2012 року на вищевказану заяву їй була надана відповідь за підписом головного бухгалтера Лозівської лінійної СЕС, в якій зазначалося, що компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки вона може отримати при звільненні з підприємства або в жовтні чи листопаді місяці 2012 року, оформивши відпустку згідно заяви.

29 грудня 2012 року згідно наказу №107-К ОСОБА_1 була звільнена з посади у звязку з ліквідацією ДЗ «Лозівська СЕС на Південній залізниці» з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористану відпустку в кількості 84 календарних днів, але дані кошти не були виплачені при звільненні, про що свідчить рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2013 року.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В роз'ясненнях, що містяться в п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року з подальшими змінами передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відсторонення від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні дні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, обов'язок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації.

Пунктом 2 розділу 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати такої компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, грошова компенсація за невикористані відпустки за період з 01.08.1996 року по 29.12.2012 року (39 календарних днів) складає 3087 гривень 53 копійки (розрахунок: 28104,42 розмір заробітної плати за 12 місяців 2012 року відповідно до довідки ; 10 від 04.02.2012 року, виданої ДЗ «Лозівська лінійна СЕС на Південній залізниці» : 355 кількість днів у поточному році х 39 кількість днів невикористаної відпустки = 3087,53). Вищевказаний розрахунок кількості днів невикористаної відпустки та її компенсації був наданий позивачем, який не спростований відповідачем належними доказами, а також даний розрахунок не спростовується матеріалами справи.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Позивач надала належні та допустимі докази того, що їй була невиплачена компенсація за невикористану відпустку за 39 календарних днів у розмірі 3087 гривень 53 копійки та невиплачена вихідна допомога у розмірі 73 гривні 86 копійок, її конституційні права були порушені, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 130000 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, якщо порушення трудових прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодуванню власником підлягає і моральна шкода.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, факт заподіяння позивачу ОСОБА_1, діями відповідачів моральної шкоди, та відповідними у зв'язку з цим душевними стражданнями й переживаннями, а також іншими негативними наслідками для останньої, які вочевидь мали місце, є беззаперечним і сумнівів не викликає.

Однак, при цьому розмір відшкодування зазначеної моральної шкоди у розмірі 130000 гривень у даному конкретному випадку, на думку суду, не відповідає вимогам ні розумності, ні справедливості.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_1 повинна становити 8000 гривень, що в даному випадку є достатньою для компенсації позивачу негативних наслідків, пов'язаних із неналежним виконанням відповідачами своїх обов'язків.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачі порушили право позивача, суд вважає необхідним уточнені позовні вимоги щодо стягнення компенсацій та стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2016 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду повинна була сплатити судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок.

Позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214 - 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 45, 48 Конституції України, ст.ст. 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 6, 10, 19, 21, 24, 26 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд, -

В И Р І Ш И В :

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок оплати компенсації за невикористану відпустку за 39 днів у розмірі 3087 (три тисячі вісімдесят сім) гривень 53 копійки.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 невиплачену вихідну допомогу у розмірі 73 (сімдесят три) гривні 86 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 8000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 охорони здоровя України та Державної санітарно-епідеміологічної служби України судовий збір на користь держави р/р 0015 Лозівське управління Державної казначейської служби України Харківської області, МФО 851011, код 38053090 у розмірі 275 гривень 60 копійок з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Смірнова