У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_1, який складається із: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 42,0 кв. м, у тому числі житловою - 26,0 кв. м та підсобною - 16,0 кв. м; літ. «Б» - житловий будинок, загальною площею 97,9 кв. м, у тому числі житловою - 53,5 кв. м та підсобною - 44,4 кв. м; літ. «В» - літня кухня, площею 15,7 кв. м; літ. «Г» - душ-убиральня, площею 3,5 кв. м; літ. «Д» - навіс, площею 6,7 кв. м; літ. «Е» - сарай, площею 17,5 кв. м; літ. «Ж» - убиральня, площею 1,4 кв. м; літ. «З» - сарай, площею 15,8 кв. м; № 1-3 - огорожа; І - вимощення, що розташований на земельній ділянці площею 630 кв. м, яка знаходиться у фактичному користуванні, - в порядку спадкування за законом після померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в закінченому будівництвом садибному (індивідуальному) житловому будинку № АДРЕСА_1, який складається із: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 42,0 кв. м, у тому числі житловою - 26,0 кв. м та підсобною - 16,0 кв. м; літ. «Б» - житловий будинок, загальною площею 97,9 кв. м, у тому числі житловою - 53,5 кв. м та підсобною - 44,4 кв. м; літ. «В» - літня кухня, площею 15,7 кв. м; літ. «Г» - душ-убиральня, площею 3,5 кв. м; літ. «Д» - навіс, площею 6,7 кв. м; літ. «Е» - сарай, площею 17,5 кв. м; літ. «Ж» - убиральня, площею 1,4 кв. м; літ. «З» - сарай, площею 15,8 кв. м; № 1-3 - огорожа; І - вимощення. В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, права власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в закінченому будівництвом садибному (індивідуальному) житловому будинку № АДРЕСА_1, скасовано. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у 1948 році в м. Одесі на земельній ділянці, яка їм не надавалась у безстрокове або тимчасове користування, побудували житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,0 кв. м з господарськими будівлями та спорудами: двома сараями, літньою кухнею, убиральнею, огорожами та вимощенням (а. с. 17-23). Пізніше цьому будинку була присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у сім'ї ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Іллічівським р/б РАГС м. Одеси (актовий запис № 607) (а. с. 11).

Після укладення шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_9» та 03 вересня 1977 року видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 і в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 2108 (а. с. 13).

Згідно із домовою книгою в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживали: ОСОБА_8 і ОСОБА_11 по день смерті, а ОСОБА_6 постійно проживає по теперішній час, відповідно до паспорта вона зареєстрована у будинку з 22 травня 1969 року (а. с. 55-60).

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящихся від 25 липня 1956 року № 652 про результати обміру земель по будуванню кварталу № 618 м. Одеси вирішено затвердити надані комісією висновки з обміру земель будівельного кварталу № 618 загальною площею 4 838 кв. м і пропозиції комісії, встановлено для домоволодінь, користувачі яких не надали правовстановлюючі документи д/хоз. № 397, земельну площу за нормами, передбаченими чинним законодавством. Серед цих користувачів ОСОБА_7 під його домоволодіння 52/49 на Бугайовці встановлена і закріплена земельна ділянка площею 609 кв. м (а. с. 50-51).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 7071 та Жовтневим відділом РАГС м. Одеси видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 8).

Рішенням ІІІ сесії Іллічівської районної ради м. Одеси від 26 вересня 1990 року будинок АДРЕСА_2 перенумерований на № 40. Цим же рішенням виконкому Іллічівської районної ради м. Одеси дозволено вирішувати питання про визнання права власності за громадянами житлового масиву «Сахарний» (а. с. 14-16). Таке питання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не вирішували.

У 1982 році ОСОБА_8 за участю ОСОБА_6 та її чоловіка без дозволу, проекту на цій же земельній ділянці побудували житловий будинок літ. «Б» - загальною площею 97,9 кв. м. Зазначений об'єкт будівництва є самочинним будівництвом, оскільки збудований без належного дозволу (ст. 105 ЦК Української РСР).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі чого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райдержадміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (актовий запис № 4741) (а. с. 9). Заповіт вона не залишила.

Після звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи, а також згідно із довідкою № 438799.67.14 р., виданою КП «БТІ» ОМР, у неї відсутня державна реєстрація на житловий будинок № АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_8, померлій ІНФОРМАЦІЯ_3, та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності в порядку спадкування.

Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання права власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок літ. «А» та «Б», а також інші будівлі побудовані самочинно, після смерті спадкодавців відкрилася спадщина на будівельні матеріали, які були використані під час будівництва, та визнав за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на будівельні матеріали, обладнання, які були використані у закінченому будівництвом житловому будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності в порядку спадкування на будівельні матеріали, суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання права власності в порядку спадкування на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виходив з того, що позивачем позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на будівельні матеріали не заявлялися.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судами встановлено, що спірний житловий будинок літ. «А» був збудований у 1948 році.

У 1948 році питання про набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі -Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Судами встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящихся від 25 липня 1956 року № 652 про результати обміру земель по будуванню кварталу № 618 м. Одеси вирішено затвердити надані комісією висновки з обміру земель будівельного кварталу № 618, загальною площею 4 838 кв. м і пропозиції комісії, встановлено для домоволодінь, користувачі яких не надали правовстановлюючі документи д/хоз. № 397, земельну площу за нормами, передбаченими чинним законодавством. Серед цих користувачів ОСОБА_7 під його домоволодіння 52/49 на Бугайовці встановлена і закріплена земельна ділянка площею 609 кв. м (а. с. 50-51).

У справі, яка переглядається, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на вказане рішення органу місцевого самоврядування уваги не звернули, не врахували, що за наявності вказаного рішення про закріплення (відведення) за ОСОБА_7 земельної ділянки, на якій був побудований спірний житловий будинок літ. «А», площею 42 кв. м з господарськими будівлями та сараями, та враховуючи, що будівництво житлового будинку здійснено під час дії вказаних норм матеріального права (1948 рік), дійшли помилкових висновків, що у нього (ОСОБА_7.) у такому разі не виникло право власності на спірний будинок з моменту закріплення за ним земельної ділянки.

З огляду на викладене висновки суддів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,0 кв. м з господарськими будівлями та спорудами: двома сараями, літньою кухнею, убиральнею, огорожами та вимощенням не відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють ці правовідносини, а тому рішення судів попередніх інстанцій в указаній частині відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із цим відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 105 ЦК Української РСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, чи з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

У справі судами встановлено, що у 1982 році ОСОБА_8 за участю ОСОБА_6 та її чоловіка без дозволу, проекту на цій же земельній ділянці побудували житловий будинок літ. «Б», загальною площею 97,9 кв. м, зазначений об'єкт будівництва є самочинним будівництвом, оскільки збудований без належного дозволу.

З огляду на викладене та враховуючи, що вказаний житловий будинок літ. «Б» побудований під час дії Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і вказаними особами, які проводили його будівництво, не проведено його реєстрацію як під час дії цієї Інструкції, так і в подальшому, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на вказаний житловий будинок літ. «Б» відповідає наведеним нормам матеріального права.

Разом з тим, враховуючи, що судом першої інстанції визнано право власності на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в закінченому будівництвом житловому будинку літ. «Б», положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, на підставі яких суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду та відмовив в задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що в цій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок літ. «А», загальною площею 42,0 кв. м з господарськими будівлями та спорудами: двома сараями, літньою кухнею, убиральнею, огорожами та вимощенням скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук