Справа № 639/3826/16-ц
Провадження № 2-о/639/71/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

при секретарі - Чубенко О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: державний нотаріус Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А про встановлення факту резиденства України,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, заінтересована особа: державний нотаріус Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А про встановлення факту резиденства України.

В обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що після смерті його сина, громадянина України ОСОБА_3, який проживав за адресою: АДРЕСА_1, заявник прийняв спадщину , до складу якої входить нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 яка належила на праві власності ОСОБА_4 ОскількиОСОБА_4 не був зареєстрованим у вказаній квартирі та помер, перебуваючи тимчасово за кордоном, то місце відкриття спадщини було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.07.2015 року.

Заявник, посилаючись на те, що адреса проживання ОСОБА_4 зазначалась: АДРЕСА_1, яка і була визнана судом як місце відкриття спдщини після померлого ОСОБА_4, а також оскільки ОСОБА_4 фактично вчиняв дії на території України в м. Харкові, та всі члени сім'ї, рідня та знайомі сина заявника постійно проживають в Україні , крім того, ОСОБА_4знаходився на обліку в Московському райвійськкоматі , перебував на обліку в податковій інспекції Московського району м.Харкова як платник податків та зборів та за місяць до смерті, при оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом, будучи платником податку на доходи з фізичних осіб і резидентом України він був звільнений від сплати державного мита на підставі п. 16 ст. 4 Декрету КМ України від 21.01.1993 р. «Про держмито», просить суд , посилаючись на вимоги Податкового Кодексу України, ст. 29 ЦК України, встановити факт резиденства України ОСОБА_4

При цьому заявник зазначає, що 06.08.2013 р. за вх № Н-198/зв. Він звернувся до ДПІ у Московському районі м.Харкова щодо отримання довідки- підтвердження статусу податкового резидентства України ОСОБА_4

У відповіді від 15.08.13 року № 1008/10/20-34-17-01-10. ДПІ у Московському районі м.Харкова повідомило його про неможливість надати довідку - підтвердження статусу податкового резидента України, оскільки на час звернення ОСОБА_4 помер .

06.08.2015 року № Н-593 заявник звернувся до Західної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області стосовно отримання офіційного роз'яснення щодо розміру ставки оподаткування на отримане ним у спадщину нерухоме майно та видачею довідки- підтвердження статусу податкового резидента України на ОСОБА_4

У відповіді від 20.08.15 р. № 12482/11/17-01 Західна ОДПІ м.Харкова ГУДФС у Харківській області повідомила ОСОБА_1, що для отримання довідки- підтвердження статусу податкового резидента України на ОСОБА_4 заявнику необхідно звернутися до ДПІ у Московському районі м.Харкова, оскільки податкова адреса вищевказаного громадянина на дату смерті зазначена як АДРЕСА_1

02.09.2015 року заявник звернувся за отриманням податкової консультації до ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області стосовно статусу податкового резидентства ОСОБА_4 , однак ОСОБА_1було повідомлено, шо з 01.09.2015 року був змінений порядок надання контролюючими органами індивідуальних та узагальнюючих консультацій, та запропоновано звернутися до ГУ ДФС у Харківській області.

04.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся за отриманням податкової консультації стосовно податкового резидентства ОСОБА_4 та розміру ставки оподаткування на отримане заявником у спадщину нерухоме майно до ГУ ДФС у Харківській області.

Однак, у відповіді 185З/Н/20-40-17-02-15 від 29.09.2015 року замість урахування фактичних обставин, вказаних у зверненні, обґрунтування застосування норм законодавства та висновка з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства, заявнику було цитовано загальні норми податкового законодавства.

29.12.2015 року на повторне звернення до ГУ ДФС у Харківській області щодо надання індивідуальної податкової консультації з питання оподаткування доходу від отримання спадщини, листом 238/Н/20-40-17- 02-15 від 21.01.2016, заявнику також було цитовано лише загальні норми податкового законодавства .

03.11.2015 року у зв'язку з тим, що державна нотаріальна контора не може встановити, чи є спадкодавець резидентом України чи ні, Третя Харківська державна нотаріальна контора звернулася з відповідним запитом стосовно оподаткування отриманої заявником спадщини після померлого ОСОБА_4 до Західної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області та ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області .

20 листопада 2015 року Західна ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області відповіла, що при визначенні податкового зобов'язання щодо сплати податку на доходи фізичних осіб спадкоємцем першої ступені споріднення ОСОБА_4, необхідно керуватися вимогами Податкового кодексу України щодо визначення статусу резидента спадкодавця .

24 листопада 2015 року ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області повідомила нотаріальну контору, що з 01.09.2015 року був змінений порядок надання контролюючими органами індивідуальних та узагальнюючих консультацій, та Третій Харківській державній нотаріальній конторі запропоновано звернутися до ГУ ДФС у Харківській області .

25 грудня 2015 року у зв'язку з тим, що держконтора не може встановити, чи є спадкодавець резидентом України чи ні, Третя Харківська державна нотаріальна контора звернулася за наданням податкової консультації стосовно оподаткування отриманої заявником спадщини після померлого ОСОБА_4 до ГУ ДФС у Харківській області.

Заявник зазначає, що і у відповіді ГУ ДФС у Харківській області від 19.01.2016 замість урахування фактичних обставин, вказаних у зверненні, обгрунтування застосування норм законодавства та висновка з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства, було цитовано лише загальні норми податкового законодавства .

Таким чином, ОСОБА_1 зазначає, що вичерпавши, на його думку, всі можливості встановити резидентський статус спадкодавця , він змушений звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів.

Встановлення факту резидентства ОСОБА_4 заявнику необхідно для правильного оформлення спадщини та визначення ставки оподаткування отриманої ним спадщини.

Заявник та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини, при цьому пояснили, що нотаріус рекомендував ОСОБА_1 для визначення ОСОБА_4 статусу резидента України звернутися до суду.

У судовому засіданні встановлено, що нотаріусом не було відмовлено заявнику у вчиненні нотаріальної дії , жодних доказів на підтвердження або спростування вказаних обставин матеріали справи не містять. Представник заявника зазначив суду, що встановлення вказаного юридичного факту необхідно ОСОБА_1 для обчислення нотаріусом податку зі спадщини за ставками для резидентів України. Вважає, що всіма документами, що надані суду, а перед зверненням до суду, вони ж надавалися і нотаріусу, підтверджується факт, що просить встановити заявник, інших будь-яких документів немає.

Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи заінтересована особа у судове засідання не з'явилась, надала суду заяви про розгляд справи за її відсутності.(а.с. 58).

Вислухавши пояснення заявника, його представника, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В судовому порядку факт, що має юридичне значення, з огляду на положення ст. п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦПК України, може встановлюватися лише тільки тоді, коли не може бути підтверджений через неможливість отримання або втрату документа, який не може бути відновлений в позасудовому порядку.

Заявник та його представник мають хибну уяву про відсутність законодавчо врегульованого позасудового порядку визначення особи резидентом України.

Порядок визначення резидентського статусу фізичної особи регулюється абз. «в» пп. 14.1 п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України, згідно з яким фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні.

У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

При цьому відповідно до пп..34.1.4 п.34.1 ст. 34 Податкового кодексу України чітко встановлено, що податковим періодом є, зокрема, календарний рік.

Достатньою (але не виключною) умовою визначенням місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації, як суб'єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України або її реєстрації як само зайнятої особи.

Всі ці положення Податкового кодексу України підлягають застосуванню податковими органами та іншими особами, відповідальними за правильність сплати пордатку до бюджету (в даному випадку ними можуть бути нотаріуси).

На підтвердження цього висновку суду органи Державної податкової служби України висловили свою позицію в листах, наданих на адресу заявника та державного нотаріуса , що містяться в матеріалах цивільної справи, в тому числі в листі Головного Управління ДФС у Харківській області № 19/20-40-17-02-14 , зі змісту якого випливає, що обов'язок визначення статусу резидента України покладається на нотаріуса, що видає свідоцтво про спадщину (а.с. 48-49). Однак , матеріали справи не містять доказів того, що необхідні документи, що можуть підтвердити зазначені в Податковому кодексі обставини, були предметом розгляду нотаріуса, що видає свідоцтво про спадщину, та оцінювались ним на предмет достатності чи не достатності для визначення резидентства України.

В судовому порядку факт, що має юридичне значення, з огляду на положення ст. п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 258 ЦПК України, може встановлюватися лише тільки тоді, коли не може бути підтверджений через неможливість отримання або втрату документа, який не може бути відновлений в позасудовому порядку.

Зі змісту вказаних вище листів органів Державної податкової служби України вбачається, що обов'язок визначення статусу резидента України покладається саме на особу, відповідальну за перевірку правильності сплати податку до бюджету.

При цьому відповідно до пп. 34.1.4 п. 34.1 ст. 34 Податкового кодексу України чітко встановлено, що податковим періодом є, зокрема, календарний рік.

З матеріалів справи вбачається , що нотаріусом не видавалася постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 при наявності зазначених вище документів, яку він міг би оскаржити відповідно до вимог закону.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави щодо задовлення заяви ОСОБА_1, оскільки факти, які заявник просить встановити суд, за вказаних вище обставин, не підлягають встановленню в судовому порядку, а вирішуються в іншому порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Керуючись ст.ст. 5, 6,10, 11, 57, 60,61, 88, 208, 209, 212 -215, 257, 258 ЦПК України , абз. «в» пп. 14.1 п. 14.1.213 ст. 14, пп..34.1.4 п.34.1 ст. 34 Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк