Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №317/5007/14 Головуючий у 1 інстанції Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/778/2905/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2,

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою, індексу інфляції та процентів за прострочення повернення позики.

В позові зазначав, що 20 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого останньому надано позику в розмірі 261 тис. грн на строк до 20 грудня 2009 року. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою в розмірі 43 179 грн 43 коп., проценти за прострочення повернення позики в розмірі 45 591 грн 62 коп., інфляційні втрати в розмірі 93 960 грн, різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871 059 грн 81 коп., що разом складає 1 053 790 грн 86 коп. та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 1 053 790 грн 86 коп., яка складається з: процентів за користування позикою в розмірі 43 179 грн 43 коп.; процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45 591 грн 62 коп., інфляційні нарахування в розмірі 93 960 грн, курсову різницю в розмірі 871 059 грн 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871 059 грн 81 коп. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Зменшено суму яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 до 182 731 грн 05 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог про стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що 20.12.2008р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач позичив відповідачу гроші в сумі 261 000,00 грн. в еквіваленті 52 000,00дол. США зі строком їх повернення 20.12.2009р. Однак, за спливом цього строку ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконав, тобто борг не повернув.

Згідно положень ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання.

Так, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013року №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 с. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч.4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що 20.12.2008 року між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в еквіваленті 52 000,00дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 17.03.2015року, тобто на момент розгляду справи, згідно офіційного курсу НБУ (100дол. США = 2177,0381грн.) становить 1 132 059,81 грн. (52 000,00дол. США х 21777,0381/100), а з урахуванням рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18.02.2013р., яким було стягнуто суму боргу у розмірі 261 000,00 грн., кінцева сума боргу внаслідок курсової різниці складає 871 059,81 грн.

Твердження представника відповідача про те, що його довірителем було отримано суму позики у гривні, колегією суддів не приймається до уваги з підстав вищезазначених норм права і з урахуванням договору позики, в якому сума боргу визначена в еквіваленті до долару США.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313, - 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 червня 2015 року в частині стягнення різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: