Провадження № 22-ц/780/5215/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 53 28.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Лівінського С.В., Мережко М.В.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно наказу від 12 вересня 2014 року вона була прийнята на роботу до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом. За наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» від 26 вересня 2014 року всі працівники банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26 листопада 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із запровадженням процедури ліквідації банку та у звязку з скороченням штату чисельності працівників. Згідно наказу від 25 листопада 2014 року позивач була звільнена з роботи 26 листопада 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. ОСОБА_2 вважає своє звільнення незаконним, оскільки за період від 26 вересня до 26 листопада 2014 року їй не було запропоновано будь-якої іншої роботи, хоча у штатному розкладі банку за вказаний період було відкрито девять нових посад. Крім того, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» було прийнято рішення щодо відкриття посади заступника керівника служби по роботі з персоналом та прийняття на вакантну посаду нового працівника.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати наказ уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» від 25 листопада 2014 року про звільнення її з 26 листопада 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на посаді з часу незаконного звільнення; стягнути з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2014 року до 25 лютого 2015 року у розмірі 53 319,42 грн. та 6 802,80 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року скасовано, справу направили на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що згідно наказу від 12 вересня 2014 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу у ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію було прийнято рішення від 26 вересня 2014 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Південкомбанк».

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» від 26 вересня 2014 року всі працівники банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26 листопада 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із запровадженням процедури ліквідації банку та у звязку зі скороченням штату чисельності працівників.

26 вересня 2014 року ОСОБА_2 була ознайомлена з попередженням про наступне звільнення.

Згідно наказу від 17 жовтня 2014 року з 17 жовтня 2014 року введено в штатний розклад посаду «провідний юрисконсульт» відділу правового супроводження судових спорів Управління правового супроводження діяльності банку юридичного департаменту та прийнято на дану посаду ОСОБА_3

Згідно наказу від 04 листопада 2014 року з 04 листопада 2014 року введено в штатний розклад посаду «головний юрисконсульт» юридичного департаменту та прийнято на дану посаду ОСОБА_4

Відповідно до наказу від 14 листопада 2014 року з 17 листопада 2014 року були внесені зміни до штатного розпису, яким введено в штатний розклад посади «юрисконсульт» юридичного департаменту та посаду «заступник керівника служби» служби по роботі з персоналом.

Згідно наказу від 25 листопада 2014 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи 26 листопада 2014 року у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, попередження про наступне звільнення позивача не містить відомостей про наявність чи відсутність вказаних посад на підприємстві (а.с.4).

Разом з тим, наказом від 22 вересня 2014 року до штатного розпису ПАТ «КБ «Південкомбанк» з 17 листопада 2014 року внесено зміни та введено нові посади, зокрема, юрисконсульт юридичного департаменту та заступник керівника служби по роботі з персоналом (а.с.30).

Проте, у наказі про скорочення штату та чисельності працівників від 26 вересня 2014 року відсутні відомості про наявність чи відсутність вакантних посад (а.с.33).

Отже, відповідач не виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Безпідставними є посилання підприємства у запереченнях на позовну заяву (а.с.51-52), що ОСОБА_2, будучи керівником служби по роботі щ персоналом, в обовязки якої згідно посадової інструкції (а.с.48-49) входило найм, звільнення та переведення працівників, повинна була сама запропонувати собі роботу. Оскільки пропозицій від ОСОБА_2 щодо переведення себе на іншу посаду не надходило, то підприємство зробило висновок, що будь-яка посада, яка була вільною у банку на час звільнення позивача не зацікавила.

Такі твердження не ґрунтуються на нормах права та є безпідставними, оскільки у порушення статей 42, 49-2 КЗпП України матеріали справи не містять відомостей, що роботодавець запропонував працівникові всі інші вакантні посади (іншу роботу), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, або доказів, що такі посади (інші роботи) відсутні.

Разом з тим, позивач не могла запропонувати сама собі вакантні посади, оскільки було призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк», яка і повинна була виконати вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в своїй ухвалі від 20 липня 2016 року.

Відповідно до наказу № 896-к від 12.09.2014 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду керівника Служби по роботі з персоналом з 12 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису, з наданням робочого місця у м. Києві.

Відповідно до наказу № 968-к від 25.11.2014 року ОСОБА_2, керівника Служби по роботі персоналом, звільнено 26 листопада 2014 року у звязку зі скорочення штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до змісту ст.. 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на робот, якщо строк договору не закінчився.

Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії, укладеного сторонами контракту закінчився 31 грудня 2014 року, а рішення судом першої інстанції ухвалено 24 грудня 2015 року.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи , але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки, строк трудового договору закінчився ще 31 грудня 2014 року, то відповідно до вищезазначених норм позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню тільки в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року.

Відповідно до розрахунку середнього заробітку (а.с.11) середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 846,34. Кількість робочих днів за період з 27.11.2014 року по 31.12.2014 становить 25 робочих днів(листопад 2 дні; грудень 23 дня). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року становить 21 158,50 грн. (25*846,34 = 21 158,50).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 частковому задоволенню, а саме: визнання незаконним наказу №968-к від 25 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_2 та стягнення з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.11.2014 року по 31.12.2014 року. Щодо решти позовних вимог, то вони не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ №968-к від 25 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з 26 листопада 2014 року у звязку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року в сумі 21 158,50 грн. (двадцять одна тисяча сто пятдесят вісім гривень пятдесят копійок).

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Лівінський С.В.

ОСОБА_5