АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4178/16 Справа № 201/3027/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачкою 01 грудня 2011 року був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачці грошові кошти у сумі 120000 грн. 00 коп., а відповідачка зобов»язалась повернути зазначені кошти у строк до 01 лютого 2012 року. Згідно умов вказаного договору, у разі невиконання зобовязань боржником, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця 66% річних. Відповідачкою умови договору не виконані, борг не повернуто, тому позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь борг у розмірі 120000,0 грн., відсотки у сумі 6600,0 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у рахунок повернення грошових коштів за договором позики від 01 грудня 2012 року 126600,0 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у рахунок повернення судових витрат 1373,30 грн.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимогу повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між позивачем та відповідачкою 01 грудня 2011 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачці грошові кошти у сумі 120000,0 грн., а відповідачка прийняла кошти у вказаному розмірі та зобов»язалась повернути їх у строк до 01 лютого 2012 року.

Пунктом 5 договору позики встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 66% річних від простроченої суми.

Викладене стверджується оригіналами відповідного договору та розписки від 01 грудня 2011 року, що долучені до матеріалів справи (а.с. 123 124, 125).

Колегія звертає увагу, що у судовому засідання суду апеляційної інстанції представником відповідачки визнано факт підписання особисто відповідачкою зазначеного договору позики та факт особистого написання відповідачкою зазначеної боргової розписки, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

До цього часу відповідачка позивачу борг не повернула, що визнано представником відповідачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та стверджується журналом і звукозаписом процесу, а також фактом наявності у позивача оригіналу боргової розписки, що представлена позивачем суду та долучена до матеріалів справи.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, в силу ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши факт укладення сторонами договору позики та факт його невиконання відповідачем, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача боргу у сумі 120000,0 грн. та відсотків за договором позики у розмірі 6600,0 грн. за період з 02.02.2012 року по 01.03.2012 року у розмірі 66% річних, відповідно до представленого позивачем правильного розрахунку.

Посилання представника відповідачки на те, що кошти за договором позики вона не отримувала, підписала договір і написала розписку під впливом погроз з боку позивача є недоведеними, відповідні докази суду не надані, клопотання про витребування доказів відповідачкою не заявлене, клопотання про призначення відповідної судової експертизи відповідачкою також не заявлене.

Більше того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником відповідачки визнано, що безпосередньо після написання боргової розписки і підписання тексту договору позики, як і наступні понад півроку, відповідачка до правоохоронних органів, з приводу примушення її до оформлення боргових документів, - не зверталась, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Згідно пояснень представника відповідачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, у судовому порядку вищевказаний договір позики, що укладений у належній простій письмовій формі, позивачкою не оспорюється.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді