Справа №485/711/16-ц 21.07.2016 21.07.2016 21.07.2016
Провадження №22-ц/784/1774/16
Справа 485/711/16-ц Головуюча першої інстанції: Устіченко К.І.
Провадження 22ц/784/1774/16 Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

Іменем України

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.,

за участю: позивача за первісним позовом ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Снігурівського районного суду від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визначення часток у спільній частковій власності,

в с т а н о в и л а:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1

З 24 жовтня 1996 року у вказаному житловому будинку як член сім'ї зареєстрований колишній співмешканець ОСОБА_4, який проживав в ньому до 2004 року і виїхав на інше постійне місце проживання. Проте знятись з реєстраційного обліку відмовився. Дана обставина перешкоджає їй як власнику розпоряджатись цим майном.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 71 ЖК УРСР, 405 ЦК України, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком.

В червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому зазначив, що з 1986 року по 2006 рік він перебував у фактичних шлюбних відносинах та проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю у житловому будинку АДРЕСА_1

На підставі наведеного та ст.ст.60,69,70,74 СК України ОСОБА_4, просив встановити факт його проживання з ОСОБА_2 з липня 1986 року по серпень 2006 року однією сім'єю, визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю, а також та визнати за ним і ОСОБА_2 право власності по ? частині цього майна за кожним.

Ухвалою Снігурівського районного суду від 08 червня 2016 року зустрічна позовна заява ОСОБА_4 об'єднана з первісним позовом ОСОБА_2 Цією ж ухвалою суду відмовлено у відкритті провадження в частині вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом щодо встановлення факту його проживання з ОСОБА_2 з липня 1986 року по серпень 2006 року однією сім'єю.

Рішення Снігурівського районного суду від 24 червня 2016 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

В зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов. ОСОБА_4 посилається на те, що суд не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам та допустив порушення норм сімейного та цивільного права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити із таких підстав.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Із матеріалів справи видно, що згідно копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 06 жовтня 1992 року, яке видано на підставі рішення Снігурівської міської ради від 10 вересня 1992 року № 357, а також копії технічного паспорту на будинок, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1

З 07 липня 1992 року в указаному будинку зареєстрований ОСОБА_4, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.9-10).

Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, ОСОБА_2 зазначала, що радгоспом «Рассвет» Снігурівського району спірний будинок був виділений їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_6 як працівникам вказаного підприємства. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано 17 грудня 1988 року (а.с. 44). Із архівної довідки Об'єднаного трудового архіву від 23 червня 2016 року видно, що ОСОБА_2 працювала в указаному радгоспі і в період з квітня 1989 року по січень 1992 року із її заробітної плати утримувалась частина коштів (а.с. 87).

Мотивуючи вимоги зустрічного позову, ОСОБА_4 зазначав, що вказаний будинок є його та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, оскільки він з 1986 року проживав з останньою однією сім'єю і в період фактичних шлюбних відносин вони придбали, а потім у зв'язку з пожаром у 1990 році за спільні кошти відремонтували вказаний будинок. У зв'язку з чим це майно, збільшилося у своїй вартості (а.с. 22-23).

В поясненнях в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 не заперечував проти доводів ОСОБА_2, що спірний будинок є особистою власністю останньої, але зазначав, що у зв'язку із проведенням ремонтних робіт після пожару у цьому будинку його цінність істотно збільшилась. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини, зокрема щодо вартості спірного майна та його участі в збільшенні цінності цього майна, ОСОБА_4 не надав. Пояснив, що з клопотання про призначення судової будівельно - технічної експертизи в суді першої інстанції не заявляв, оскільки не має коштів на її оплату. В апеляційній інстанції з таким клопотанням теж не звертався.

Наведені обставини свідчать, що спірні правовідносини виникли між сторонами до 01 січня 2004 року.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Із наявних у справі доказів та встановлених судом першої інстанції обставин видно, що ОСОБА_4 не довів належними доказами факт придбання за спільні кошти та спільною працею із ОСОБА_2 спірного будинку та істотного збільшення цього майна внаслідок спільних затрат, як того вимагають положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

А тому суд першої інтанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_4 в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ч.8 ст. 8 ЦПК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_2 з липня 1992 року зареєстрований у спірному будинку. Згідно акту від 23 травня 2016 року, складеного ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які є сусідами позивачки, та ОСОБА_10 - депутатом міської ради, ОСОБА_4 не проживає у вказаному будинку з 2003 року ( а.с.11).

ОСОБА_4 не заперечував, що з 2006 року вибув із спірного будинку, про що свідчить зміст його зустрічної позовної заяви (а.с. 22-23). Із довідки виконкому Василівської сільради Снігурівського району від 17 червня 2016 року також видно, що згідно відомостей погосподарських книг за 2011 по 2015 роки останній значиться як проживаючий АДРЕСА_2 (а.с.86).

Доказів не проживання в спірному будинку з поважних причин понад строки, передбачені ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, ОСОБА_4 суду не надав.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про наявність підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним будинком.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо помилковості оскаржуваного рішення не підлягають задоволенню, оскільки належних та допустимих доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), які спростовували б висновки суду щодо відмови в задоволенні його зустрічного позову та наявності підстав для задоволення первісного позову він не надав.

Із врахуванням наведеного, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Снігурівського районного суду від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскарженав касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий К.О. Буренкова

Судді: Т.В. Крамаренко

О.О. Ямкова