Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Іванівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про захист права власності та визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку, за касаційними скаргами ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5., управління Держземагентства в Житомирському районі, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Іванівська сільська рада Житомирського району, управління Держземагентства в Житомирському районі, у якому просив визнати недійсними державні акти на право власності на землю, видані 07 квітня 2009 року на ім'я ОСОБА_5, серії НОМЕР_1, площею 0,1736 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та серії НОМЕР_2, площею 0,2281 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, які знаходяться у с. Іванівка Житомирського району Житомирської області.

На обґрунтування позову зазначав, що він, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, є власником частини земельної ділянки (розміром 0.1400 га), що розташована в АДРЕСА_1. Інша частина земельної ділянки (розміром 0.4017 га) належить на праві власності ОСОБА_5. згідно оспорюваних ним держактів. Порушення свого права власності на земельну ділянку вбачає у неможливості оформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку у звязку з отриманням відповідачем вищевказаних державних актів без врахування його права на частину земельної ділянки та перешкодами зі сторони сім'ї ОСОБА_6 користуватися землею.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий 07 квітня 2009 року на ім'я ОСОБА_5., площею 0,1736 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3.

Визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданий 07 квітня 2009 року на ім'я ОСОБА_5., площею 0,1736 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 та на користь держави з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 судових витрат по 143 грн 06 коп. скасовано.

У решті рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_5. та управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області на користь ОСОБА_4 по 107 грн 30 коп. понесених судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5. просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі із застосуванням строків позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі із застосуванням строків позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі із застосуванням строків позовної давності.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що власником земельної ділянки площею 0.5417 га, що по АДРЕСА_1, згідно Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_5, був ОСОБА_10. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. 11 серпня 2000 року між ОСОБА_10, як продавцем, та ОСОБА_5., як покупцем, укладено договори купівлі-продажу жилого будинку та 0.4017 га земельної ділянки, належної продавцю на підставі вище вказаного Державного акту. Розмір земельної ділянки, що залишилася у власності ОСОБА_10 складав 0.1400 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Спадщину, до складу якої увійшла земельна ділянка, що по АДРЕСА_1, розміром 0.1400 га прийняв позивач у справі.

За цивільно-правовими угодами від 11 серпня 2000 року між ОСОБА_10, як продавцем, та ОСОБА_5., як покупцем, остання набула право власності на весь житловий будинок, що по АДРЕСА_1, та на 0.4017 га із 0.5417 га земельної ділянки за цією ж адресою з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка в силу ст. 30 ЗК України 1990 року не може не охоплювати місце розташування житлового будинку та належних до нього господарських споруд. При цьому межі відчуженої ОСОБА_10 земельної ділянки сторонами договору купівлі-продажу визначені не були.

Враховуючи те, що позивач у 2005 році набув право власності на іншу частину (0.1400 га) земельної ділянки в порядку п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України 2001 року, межі якої також не визначено на місцевості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка розміром 0.5417 га стала об'єктом спільної часткової власності позивача та ОСОБА_5.

Доводи касаційних скарг про те, що спадкодавцю на праві власності належала земельна ділянка розміром 0.4017 га, яку ОСОБА_5. придбала за договором купівлі-продажу, а земельна ділянка розміром 0.1400 га, на якій розміщене будинковолодіння, що по АДРЕСА_1, не була приватизована ОСОБА_10 і тому не могла бути їй продана, спростовуються: змістом Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, де розмір приватизованої спадкодавцем земельної ділянки зазначено 0.5417 га (0.4756 га сільськогосподарських угідь, 0.0661 під будівлями, лісами та іншими угіддями); листом-повідомленням Іванівської сільської ради від 25 листопада 2015 року № 445; інформацією управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області; змістом технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, належні ОСОБА_5. Щодо фотокопії Державного акту на право приватної власності на землю площею 0.4017 га, виданого на ім'я ОСОБА_10, серії НОМЕР_5, то судами надано належну оцінку такому доказу, представленому ОСОБА_5., та обґрунтовано не прийнято його до уваги.

Замовивши технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки загальною площею 0.4017 га, з них: 0.2281 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0.1736 га для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_5. не надала виконавцю робіт договір купівлі-продажу житлового будинку, проте надала протокол погодження меж землекористування (землеволодіння) від 25 лютого 2009 року з двома підписами ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, що мали свідчити про його згоду щодо розмежування земельних ділянок.

Порушення з боку ОСОБА_5. положень ст. 190 ЗК України щодо належного погодження меж земельних ділянок з суміжним власником, яким є позивач, призвело до виготовлення та видачі їй у 2009 році двох Державних актів на право власності на земельну ділянку, опис меж в яких містить інформацію про ОСОБА_10 як суміжного землевласника (землекористувача). Крім того, на вільній, площею 0.1400 га (0.5417 га 0.4017 га), земельній ділянці розташовані житловий будинок та господарські будівлі, що протирічить положенням ст. 30 ЗК України 1990 року (діяв на час укладення у 2000 році договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_10 і ОСОБА_5.) та унеможливлює виготовлення позивачем технічної документації та реєстрації на праві власності як цієї ділянки, так і земельної ділянки таким же розміром в іншому місці в межах земельної ділянки, визначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5. Належною ОСОБА_5. земельною ділянкою розміром 0.2281 га (державний акт серії НОМЕР_2) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд не охоплюється місце розташування як жилого будинку АДРЕСА_1, так і належних до нього господарських будівель та споруд.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки відповідача ОСОБА_5. видані з порушенням закону, права позивача ОСОБА_4 підлягають відновленню шляхом визнання таких державних актів недійсними.

Доводи касаційних скарг щодо застосування положень ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що про порушене право позивач дізнався лише у квітні 2010 року. Доказів на спростування цієї обставини відповідачами не надано.

Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 апеляційний суд правильно виходив із того, що судами не встановлено, що будь-якими діями чи бездіяльністю вказані відповідачі сприяли отриманню ОСОБА_5. оспорюваних державних актів, а тому правильно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова