Номер провадження: 22-ц/785/4983/16
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Національного природного парку «Тузловські лимани» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 травня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним наказ № 01-К від 04.01.2016 року про його звільнення з посади інспектора з охорони природно-заповідного фонду НПП «Тузловські лимани», поновити його на зазначеній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2560 грн. та моральну шкоду у вигляді грошової компенсації в розмірі 10 000 грн.

Зазначив, що на підставі наказу № 57-К від 10.11.2015 року його було призначено на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії НПП «Тузловські лимани».

04 січня 2016 року під час проведення засідання з особовим складом НПП «Тузловські лимани» в.о. директора ОСОБА_4 необґрунтовано, без будь-яких доказів звинуватив його у тому, що він пропагандує серед мисливців та браконьєрів інформацію про неможливість заборони мисливства в НПП «Тузловські лимани», оскільки він не має меж.

Перебуваючи в емоційному стані з цих обвинувачень, під їх тиском, керівництво НПП «Тузловські лимани» змусило його написати заяву на звільнення з роботи за власним бажанням, котру він передчасно, без наміру про звільнення написав, але не підписав.

Того ж дня наказом № 01-К в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 його було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, позивач просив визнати протиправним наказ про його звільнення з займаної посади, поновити його на роботі на займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у зазначеному розмірі.

Крім того, в результаті незаконного звільнення, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають зусиль до організації свого життя, втрати засобів до існування та змусило шукати роботу для отримання прибутку, йому заподіяно моральну шкоду, яку просив відшкодувати.

У судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 травня 2016 року у позові ОСОБА_3 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 на підставі наказу № 57-К від 10.11.2015 року було призначено на посаду інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Рибальського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Тузловські лимани».

З копії заяви від 04.01.2016 року вбачається, що її було написано позивачем на ім'я в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 з проханням звільнити його з роботи за власним бажанням. Але заява не містить підпису позивача.

Факт власноручного виконання зазначеної заяви підтвердив сам позивач, проте зазначав, що написати цю заяву його змусило керівництво НПП «Тузловські лимани».

Наказом № 01-К від 04.01.2016 року в.о. директора НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_4 ОСОБА_3 звільнено з посади інспектора з охорони природно-заповідного фонду І категорії Рибальського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП «Тузловські лимани», згідно поданої заяви, за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Статтею 36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39).

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

У своїй заяві позивач просив звільнити його за власним бажанням, не зазначивши строк такого звільнення, тільки вказавши дату написання заяви.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, показам свідків, обґрунтовано виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, оскільки звільнення позивача проведено у відповідності до норм трудового законодавства (38 КЗпП України), самі дії позивача свідчать про те, що він самостійно, без будь-якого спонукання та примусу прийняв рішення про розірвання трудового договору з відповідачем та реалізував його, подавши відповідну заяву про звільнення його з роботи, після цього до роботи він не повертався, ніяких ознак наміру поновити зв'язок з НПП «Тузловські лимани» не виявляв, та дійшов до переконливих висновків про безпідставність даного позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що виступаючи 10.02.2016 року на прес-конференції в УНІАН (м. Київ) разом з колишнім директором НПП «Тузловські лимани» ОСОБА_5 позивач заявив, що не згоден з методами роботи пана ОСОБА_4 і написав заяву про звільнення за власним бажанням. Його ніхто до звільнення не примушував (носій з відеозаписом прес-конференції в УНІАН /з 24 хв.21 сек./ знаходиться на а.с.105).

Зазначене також свідчить про вільне волевиявлення позивача у прийнятті рішення про розірвання з відповідачем трудового договору.

Доводи апеляційної скарги про застосування примусу керівництвом НПП «Тузловські лимани» до позивача подати заяву про звільнення з роботи є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева