Справа №522/5359/16
Провадження № 2/522/7864/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 05.05.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача, по якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 137 528, 36 грн. та суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наприкінці 2013 року він домовився з ОСОБА_2 про те, що відповідач до 31.12.2013 року посприяє йому у придбанні земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка мала знаходитися на території масиву №10 ж/м "Дружний" с. Мізікевича Овідіопольського району Одеської області. У рахунок забезпечення виконання своїх зобов'язань та попередньої оплати за земельну ділянку позивач передав відповідачу готівкою грошову суму у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США. Однак, відповідач свої зобов'язання не виконав, проте і грошові кошти не повернув. На вимогу ОСОБА_1 повернути грошові кошти, відповідач повідомив, що грошові кошти у нього відсутні і він їх поверне позивачу як позику до 01.04.2014. З метою оформлення таких зобов'язань та забезпечення їх виконання 14.02.2014 відповідач написав розписку про те, що він отримав від позивача 10000,00 доларів США в позику та зобов'язався повернути грошові кошти до 01.04.2014 року. У зазначений строк відповідач свої зобовязання не виконав та кошти не повернув ОСОБА_1. У звязку з цим 07.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_2 116011,02грн - суми грошових коштів, що на момент подання позову складало в еквіваленті 10000,00 доларів США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2014 у справі №522/6063/14ц, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року позов ОСОБА_1 був задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 116011,02 грн.. З метою примусового виконання вказаного рішення суду 29.01.2015 Приморським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист, та за яким 04.02.2015 року було відкрите виконавче провадження - постанова державного виконавця ВП №46381221. 20.03.2015 року у результаті здійснених заходів в межах виконавчого провадження відповідач ОСОБА_2 погасив суму боргу у повному обсязі, та у звязку з чим 03.04.2015 року виконавче провадження було закінчено.

ОСОБА_2 мав перед ОСОБА_1 грошове зобовязання у розмірі 10 000 дол. США, тобто грошове зобовязання визначене в іноземній валюті. 20.03.2015 року в день перерахування ОСОБА_3 грошових коштів на рахунок виконавчої служби для виконання вищевказаного рішення суду від 16.06.2014 року офіційний курс гривні до долара США був встановлений НБУ на рівні 23, 1906 грн./дол..США. Таким чином, 20.03.2015 року відповідач повернув ОСОБА_1 борг у розмірі 116 011, 02 грн., що на думку позивача складало 5 002, 50 дол. США. У звязку з чим, ОСОБА_1 вважає, що у ОСОБА_2 залишилась несплачена заборгованість у розмірі 4 997, 50 дол. США, яка станом на дату подання вказаного боргу (04.05.2016 року) становить 125 941, 49 грн..

Також, просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості. Зокрема, за період з 01.04.2014 року по 20.03.2015 року (354 дні) розмір 3% річних від простроченої суми боргу (10 000 дол. США) складає 290, 96 дол. США. У період з 21.03.2015 оку по 04.05.2016 року (411 днів) розмір 3% річних від простроченої суми боргу ( 4 997, 50 дол. США) складає 168, 82 дол. США. Загальний розмір 3% річних від суми боргу, який просить позивач стягнути на його користь, становить 459, 78 дол. США, за курсом НБУ на день подання позову, 11 586, 87 гривень.

Представник позивача ОСОБА_4 (діє на підставі ордеру серії ОД № 117847) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що оскільки грошове зобовязання було видано в іноземній валюті, про що свідчить розписка від 14.02.2014 року і яка досліджувалась судом при розгляді справи №522/6063/14ц, вважає, що і кошти мають повертатись в іноземній валюті. Відповідач виплатив позивачу кошти на суму 116 011, 02 грн., яка на момент повернення за курсом НБУ склала 5 002, 50 дол. США, отже вважає що існує несплачена заборгованість у розмірі 4 997, 50 дол. США. Виконавче провадження було закрито, проте сплачена грошова сума не складала на той час в еквіваленті 10 000 дол. США. Крім того, оскільки було прострочення виконання зобовязання просить стягнути 3% річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦПК України в доларах з СШа з зазначенням в еквіваленті по курсу НБУ у гривні.

Представник відповідача ОСОБА_5 (діє на підставі угоди №1600 від 06.06.2016 року) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала за їх безпідставності та необґрунтованості. Додатково пояснив, що ОСОБА_1, під час розгляду судом справи №522/6063/14ц, не скористався своїм правом, передбаченим ст.. 31 ЦПК України, не уточнив позовні вимоги. На теперішній час грошове зобовязання було припинено у звязку з належним виконанням та сплатою коштів за розпискою на підставі рішення суду від 16.06.2014 року у порядку виконавчого провадження, ніякого прострочення не було. У рішенні суду від 16.06.2014 року борг було виражено у гривні, що складало еквівалент в іноземній валюті, та відповідає вимогам ст.. 524 ЦПК України. Підтримала пояснення, надані у письмових запереченнях на позов, від 07.07.2016 року. Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, у задоволенні яких слід відмовити.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Як зазначає позивач в позові, між позивачем та відповідачем досягнуто домовленість, про те, що відповідач до 31.12.2013 року посприяє позивачу у придбанні земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ( присадибна ділянка), яка мала знаходитись на території масиву № 10 ж/м « Дружний», с. Мізікевича Овідіопольського району Одеської області.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань та попередньої оплати за земельну ділянку позивач передав відповідачу готівкою грошову суму у розмірі 10000 доларів США.

Однак, у подальшому відповідачем свої зобов'язання по вищезазначеній домовленості не були виконані, а отримана грошова суму повернута не була.

Позивач зазначає, що на йому вимогу повернути кошти, відповідач надав відповідь, що кошти в нього відсутні та зобов'язався повернути кошти до 01.04.2014 року, про що 14.02.2014 року була складена розписка.

У зазначений строк відповідач свої зобовязання не виконав та кошти не повернув ОСОБА_1. У звязку з цим ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_2 116011,02грн - суми грошових коштів (справа №522/6063/14-ц).

Приморським районним судом м. Одеси 16.06.2014 року було винесено заочне рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно розписки от 14.02.2014р. було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 116 011,02 грн. (а.с.7-10).

На виконання рішення суду від 16.06.2014 року Приморським районним судом м. Одеси 29.01.2015 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 116 011, 02 грн. та судового збору у розмірі 1 281, 91 грн. (а.с.11).

04.02.2015 року старшим державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, ОСОБА_6, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46381221 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа №522/6063/14, виданого судом 29.01.2015 року (а.с.13).

03.04.2015 року старшим державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ, ОСОБА_6, виконавче провадження ВП №46381221 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа №522/6063/14 було закінчено з підстав, передбачених п.8 ч.1. ст.. 49, ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з виконанням вимог виконавчого документу у повному обсязі. За цих підстав державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.15).

Сплата ОСОБА_2 коштів на р/р ОСОБА_1 на суму 117 292, 93 грн. (сума боргу та судові витрати) підтверджується також розпорядженням державного виконавця №В-15/263 від 26.03.2015 року, наявним у матеріалах справи (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України)

Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.3 вказаної статті, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд вбачає, що стягнення заборгованості за розпискою від 14.02.2014 року у розмірі 10 000 дол. США вже було предметом розгляду Приморським районним судом м. Одеси (справа №522/6063/14-ц) та судом винесено рішенням, яким стягнуто заборгованість на виконання вимог ст.. 533 ЦК України в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення у розмірі 116 011, 02 грн. (що відповідало заборгованості 10 000 дол. США).

Як було встановлено судом, вказане рішення суду від 16.06.2014 року було виконано відповідачем та перераховано на відповідний рахунок позивача кошти у повному обсязі.

Отже, суд вбачає, що грошове зобовязання ОСОБА_2 стосовно повернення коштів за розпискою від 14.02.2014 року є припиненим згідно ст.. 559 ЦК України у звязку з його виконанням.

Підстав для стягнення заборгованості за розпискою від 14.02.2014 року у розмірі 4 997, 50 дол. США, яка станом на дату подання вказаного боргу (04.05.2016 року) становить 125 941, 49 грн., заявленою позивачем, судом не встановлено.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

У звязку з тим, що зобовязання за займом не виконувались відповідачем належним чином, позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як відзначає ВСУ (аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві), зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості в іноземній валюті, а саме дол.. США, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст.. 14, 15, 526, 530, 533, 536, 545, 612, 625, 626, 1046, 1048, 1050 ЦК України ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 61, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л.В.

07.07.2016