У Х В А Л А

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та прийняття обов'язкової частки, визнання частково недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а :

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 3 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково, визнав за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку в праві власності на будинок АДРЕСА_1, та Ѕ частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування зазначеного будинку, що розташована за цією ж адресою, визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24 червня 2015 року на ім'я ОСОБА_4, в частині оформлення права власності на належну ОСОБА_5 Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування зазначеного будинку, що розташована за цією ж адресою, а також визнав недійсною державну реєстрацію права власності на вказаний будинок та земельну ділянку; в іншій частині позову відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 3 серпня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 квітня 2016 року залишив без змін.

У жовтні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 261, 373, 375 ЦК України, статті 72 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 надала ухвалу Верховного Суду України від 10 березня 2011 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року, постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-258цс15) та постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 виходили з того, що при видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно нотаріус не врахував, що майно, яке ввійшло до складу спадщини, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто спадкодавцем із ОСОБА_5 у період шлюбу й останній є власником Ѕ частки у такому майні. При цьому суд зазначив про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності. Також суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши, що позивачем не доведено обставин спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю після розірвання шлюбу, а також, що він не відноситься до категорії осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, відмовили в задоволенні позову ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу та факту прийняття обов'язкової частки у спадщині.

У наданій для порівняння ухвалі від 10 березня 2014 року, постановленій у справі про розірвання шлюбу, визнання права особистої приватної власності, Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, погодився з рішенням суду першої інстанції, який встановивши, що спірне нерухоме майно придбано за власні кошти позивача, визнав за ним право особистої власності на таке майно.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 6 листопада 2013 року погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. При цьому суд встановив, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-258цс15) викладено правовий висновок про те, що порядок обчислення перебігу позовної давності визначено у частині другій статті 72 СК України. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не є постановою Верховного Суду України, прийнятою у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на неї не може здійснюватись посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та прийняття обов'язкової частки, визнання частково недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук