Провадження № 2/712/1008 /16
Справа № 712/2390/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі ТІТОВА О.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 04 березня 2015 року він передав в позику відповідачу 15 000 доларів США, які останній зобовязався повернути до 31 грудня 2015 року, проте у встановлений строк не повернув. Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується письмовою розпискою від 04 березня 2015 року. Повернення коштів забезпечувалось заставою 1/2 частини квартири відповідача, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Просив стягнути із відповідача на його користь кошти, в розмірі 390 000 грн., що є еквівалентом суми переданої позики відповідно до курсу долару, встановленого НБУ на момент вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, щопозивача він не знає, будь-які кошти у нього не позичав. Проти змісту розписки заперечив, зазначаючи, що рукописний текст розписки належить йому, але написав він його за інших обставин на чистому аркуші паперу, коли отримував аванс, в розмірі 200 гривень за одноразовий підробіток на шино-монтажі на розі вул. Енгельса-Ватутіна в м. Черкаси в 2015 році. В написаному ним тексті відсутні позикові зобов'язання, в тому числі щодо суми позики, строку повернення тощо. Зміст іншої надрукованої частини розписки йому не відомий, він його не укладав та не бачив. Вважає, що такий машинописний текст був додрукований до його рукописного тексту з метою штучного створення позикових відносин для звернення стягнення на частку його квартири. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував та просив в його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Частинами 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Відповідно до ст. 638, ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, двостороннім оплатним або безоплатним правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За таких обставин вбачається, що підтвердженням наявності зобовязань за договором позики на суму, що перевищує встановлений в ст. 1047 ЦК України розмір, є письмовий договір позики, укладений між сторонами із зазначенням істотних умов договору на виконання якого може бути видана розписка, що має підтверджувати факт передачі коштів.

У правовому висновку про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства слід встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач, попри відповідні зобовязання суду, до судового засідання не зявився. Пояснень стосовно факту та місця укладення розписки та передачі коштів, а також інших істотних обставин, які б ідентифікували факт укладення цього правочину та характер взаємовідносин між сторонами, суду не надав. Не надав такі пояснення і адвокат позивача.

Натомість, представником позивача, в підтвердження позовних вимог був наданий оригінал розписки, яка була досліджена судом. Як вбачається із змісту поданої розписки, основний її зміст викладено надрукованим текстом, під яким міститься рукописний текст наступного змісту : «Надруковано з моїх слів правильно в чому і особисто підписуюся. Кошти отримав у повному обсязі. Додаток: копія паспорта, підпис, ОСОБА_2 дата».

Проте, як пояснив відповідач, даний рукописний текст розписки дійсно належить йому та ним вчинений, але за інших обставин, а саме тоді, коли в березні 2015 року він, від незнайомої особи, під час одноразового підробітку на шино-монтажі на розі вул. Енгельса-Ватутіна в м. Черкаси, отримав заробіток, в розмірі 200 грн., про що і написав розписку, на чистому аркуші паперу, як йому пояснили - для звітування в бухгалтерію. Саме там він і передав копію свого паспорта для можливого працевлаштування, але так і не був там працевлаштований. Також відповідач зазначив, що на час написання розписки будь-якого надрукованого тексту, в тому числі щодо отримання позики не було. Коштів в позику він не отримував, а позивача він взагалі не знає та ніколи не бачив. За даним фактом він звернувся до відділу поліції щодо вчинення шахрайських дій.

З огляду цього суд зауважує, що в рукописному тексті розписки, написаному власноручно відповідачем не зазначено жодної істотної умови, яка б ідентифіковувала дані правовідносини як позичкові (зокрема сума позики, зобовязання щодо повернення, строк повернення тощо), що може також свідчити про дефект волевиявлення відповідача саме на отримання позики.

Крім того, окремо слід зазначити, що посилання в розписці на те, що її виконання забезпечується заставою нерухомого належного відповідачу нерухомого майна, а саме: 1/2 частиною квартири № 87, що розташована за адресою: м. Черкаси, вул.. Сумгаїтська, 19/1 також є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 577, ст. 220 ЦК України, договір застави нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та в разі недодержання такої вимоги такий правочин є нікчемним. Поряд із цим, відповідно до ст. 3,4 ЗУ «Про іпотеку» взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Також, відповідно до ст. 5 вказаного Закону частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Проте жодних доказів підтвердження волевиявлення відповідача на укладення договору застави-іпотеки (зокрема наявність письмового договору іпотеки, його нотаріального посвідчення, проведення державної реєстрації договору, доказів виділу в натурі належної відповідачу частини нерухомого майна для передачі його в іпотеку) позивач не надав.

Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що договір позики між відповідачем та позивачем не укладався, а отже позикові зобовязання між сторонами не виникали, а факт передачі відповідачу 15 000 доларів США є недоведеним належними доказами, що є підставою для відмови у позові повністю.

Крім того, суд оцінює критично подані адвокатом позивача до матеріалів справи письмові пояснення ОСОБА_3 про підтвердження факту надання позики позивачем відповідачу, оскільки факт передання грошей відповідно до закону має підтверджуватись лише певними засобами доказування ( розписка, договір, квитанція видаткового ордеру ).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215,218 ЦПК України, ст..ст. 525-527, 625, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в задоволені позову відмовити.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2016 року, у вигляді заборони відчуження ? частини квартири АДРЕСА_2, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 СКАСУВАТИ.

Рішення в частині скасування заходів забезпечення позову для виконання направити до Відділу реєстрації речових прав управління з питань реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: