АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3954/16 Справа № 187/1096/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Караул О. А. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Дніпро

13 липня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та після уточнення позовних вимог просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.11.2004 року по 01.05.2014 року з ОСОБА_3, поділити майно, набуте за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнати право власності по ? частині за кожним на садовий будинок та прибудови, розташовані на території Курилівської селищної ради у садовому товаристві «Прогрес-Верхні» по АДРЕСА_1; виділити та визнати право власності по ? частині за кожним земельної ділянки площею 0.0604 га розташованої на території Курилівської селищної ради, КСТ «Прогрес» Петриківського району Дніпропетровської області /а.с. 1-3, 27-29, 61-63/.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15.03.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі /а.с. 219 - 226/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 234-239/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків.

За положенням ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманно подружжю.

Судом встановлено, що 28.11.2005 року відповідач ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Оката Л.Г., реєстровий № 2176 /а.с. 8/.

22.11.2006 року право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного КП «Дніпродзержинське БТІ» /а.с. 9/.

22.05.2006 року ОСОБА_3 продає свою земельну ділянку площею 0,044 га, яка знаходилась на території КСП «Прогрес», що підтверджується договором купівлі-продажу /а.с. 74/.

У цей же день, 22.05.2006 року ОСОБА_3 укладає з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0604 га, що розташована на території КСТ «Прогрес» Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області, а 19.11.2010 року отримує державний акт на право власності на земельну ділянку /а.с. 17, 18/.

Рішенням виконавчого комітету Курилівської селищної ради № 139 від 20.12.2012 року було погоджено заяву ОСОБА_3 про прийняття в експлуатацію садового будинку та прибудов з оформленням права власності /а.с. 10/.

ОСОБА_2, звертаючись до суду, посилається на те, що ще до початку сумісного проживання з відповідачем, а саме 01.03.2004 року він уклав попередній договір з ОСОБА_4 про купівлю спірного садового будинку та сплатив продавцю 7000 грн. /а.с. 5/.

З цього часу ним були придбані будівельні матеріали на реконструкцію будинку, і він продовжує вкладати гроші в будинок до цього часу, що підтверджується матеріалами справи /а.с. 77-99/.

Договір купівлі-продажу будинку було оформлено на ОСОБА_3, з якою вони проживали однією сім'єю з листопада 2004 року по травень 2014 року.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що з позивачем вона знайома з 2004 року, починаючи з 2009 року вони стали підтримувати більш тісні стосунки, позивач інколи приїздив до неї у гості, але ночувати не залишався, спільного господарства вони не вели. У 2005 році вона вирішила придбати дачу ОСОБА_4, для чого продала свою стару дачу та земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який є продавцем спірного будинку та земельної ділянки, пояснив, що у березні 2004 року взяв у борг на один рік у ОСОБА_2 7000 грн. З метою забезпечення своїх зобов'язань він уклав з ОСОБА_6 попередній договір купівлі-продажу спірного будинку, а так як борг він повернути не зміг, то у 2005 році нотаріально оформив договір купівлі-продажу дачного будинку з ОСОБА_3, яку ОСОБА_2 представив йому як дружину. У 2006 році ОСОБА_4 приватизував земельну ділянку, яку потім продав, договір купівлі-продажу також оформив з ОСОБА_3

Згідно копії паспорта ОСОБА_2, з 30. 01.2004 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 /а.с. 7/.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України ОСОБА_3 з 04.05.2004 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 /а.с. 38/.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, у наслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з вимогами ч.1, 4 ст.60 СК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що він брав безпосередню участь у придбанні спірного будинку, та встановивши те що він з 2009 року проживав однією сім'єю з ОСОБА_3, не врахував його участі у реконструкції будинку, що підтверджується документально, чим позбавив його права на частку майна, то з цим погодитися не можна, так як суд розглядає справу в межах позовних вимог. ОСОБА_2 звернувся з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.11.2004 року та поділу майна набуте за цей час, ці вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Позовних вимог на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі позивачем заявлено не було, а тому судом не розглядалися.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_8