У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_7 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 250 000,00 доларів США, що еквівалентно 6 584 125 російських рублів, зі строком повернення до 28 грудня 2007 року та сплатою 12 % річних від вказаної суми.

У визначений договором строк, відповідач кошти не повернув та ухиляється від виконання своїх зобов'язань за вказаним договором позики, а тому позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути заборгованість та проценти за користування позикою в сумі 468 547,945 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 19 березня 2015 року становить 10 959 335,38 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що сторони договору позики узгодили умови передачі коштів шляхом зарахування їх на рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_9 в ЗАТ «ПроКредитБанк», а позивачем не було надано доказів на підтвердження факту перерахування грошових коштів позичальнику ОСОБА_10 протягом 2006-2014 років, як і передання їх у інших спосіб шляхом написання розписок або іншим документом, виданим позичальником в момент передачі грошей тощо.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 укладено договір (соглашение), який посвідчений нотаріально.

Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_6 передав у борг ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, що в еквіваленті становило 6 584 125 рублів за офіційним курсом Центрального банку Російської Федерації на дату укладення договору.

Також у вказаному пункті зазначено, що вказана сума грошових коштів буде перерахована на рахунок НОМЕР_1, відкритий на ім'я ОСОБА_10 в ЗАТ «ПроКредит Банк» (МФО 320984, ідентифікаційний код 21677333).

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами те, що жодних додаткових договорів, якими б вносились зміни в умови договору позики від 26 грудня 2006 року в частині порядку передачі позики, сторонами укладено не було.

Отже, в даному випадку, на момент підписання договору - 28 грудня 2006 року, кошти визначені в договорі позичальнику передані не були.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На відміну від договору позики, кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім та відмінним за своїм суб'єктним складом, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави, передбачені ст. 1046 ЦК України, для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником ОСОБА_10

Доводи заявника про помилковість застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-79цс13 від 02 липня 2014 року та необхідність застосування правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України по справі 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, є безпідставними, оскільки оскаржувані заявником судові рішення узгоджуються з вказаною правовою позицією.

Так, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме про це зазначено у постанові Верховного Суду України по справі 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року на яку посилався заявник.

Отже, доводи заявника про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику є помилковими, оскільки вданому випадку сторони, укладаючи договір (соглашение) від 26 грудня 2006 року, який нотаріально посвідчений, самі погодили умови вказаного договору, пунктом 1 якого передбачили, що сума грошових коштів у розмірі 250 000,00 доларів США буде перерахована на рахунок НОМЕР_1, відкритий на ім'я ОСОБА_10 в ЗАТ «ПроКредит Банк».

На виконання вимог ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» 04 вересня 2014 року, надав виписку по рахунку НОМЕР_1 за період з 28 грудня 2006 року по 20 серпня 2014 року, а також повідомив про те, що на вищевказаний рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_10 з моменту відкриття рахунку не надходили грошові кошти віл ОСОБА_6

Також судами встановлено, що позивачем, відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6, на виконання умов договору від 26 грудня 2006 року, були передані ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 250 000,00 доларів США.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судамим правильно встановлені та належно перевіреніобставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судовірішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова