Номер провадження: 22-ц/785/4171/16
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаша О.Д.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_5, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року, -

встановила:

В провадженні суду знаходилась на розгляді цивільна справа за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, третя особа - ОСОБА_5.

В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду повноважний представник банку вказував, що 27 червня 2006 року між АППБ «Аваль» - з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за № 014/0077/74/58140, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 21 000,00 доларів США строком до 27 червня 2024 року виходячи з процентної ставки 11,5% річних, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами було укладено договір забезпечення.

Однак не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, боржник в порушення умов укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у зв'язку з чим банк звернувся з даним позовом до суду, в якому просив суд солідарно стягнути з боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 суму заборгованості в загальному розмірі 19410,91 доларів США, що еквівалентно 452211,84 гривень.

В процесі розгляду справи від відповідача ОСОБА_4 надійшла зустрічна позовна заява, в якій ОСОБА_4 посилалась, що положення кредитного договору є дискримінаційними по відношенню до позичальника як споживача. При цьому, заявник вважає, що при видачі кредиту в іноземній валюті банком було порушено ряд положень нормативних актів, що регулюють використання іноземної валюти на території України.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просила суд визнати недійсними кредитний договір №014/0077/74/58140 від 27 червня 2006 року та відповідний іпотечний договір від 27 червня 2006 року.

Представник банку у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, проти задоволення вимог ОСОБА_4 заперечував, просив суд в задоволенні зустрічного позову відмовити.

ОСОБА_4 та представник відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у відкрите судове засідання з'явились, заявлені вимог підтримали, просили суд позов задовольнити, проти задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечували, просили суд в задоволенні первісного позову відмовити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/58140 від 27 червня 2006 року з урахуванням процентів та штрафних санкцій - у загальному розмірі 19 410,91 доларів США, що еквівалентно 452 211,84 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму оплаченого судового збору - у розмірі 3 654,00 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, /третя особа - ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким в позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовити а зустрічну позовну заяву задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 червня 2006 року між АППБ «Аваль» (в теперішній час - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №014/0077/74/58140, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 21000,00 доларів США строком до 27 червня 2024 року виходячи з процентної ставки 11,5% річних, а остання в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання основного зобов'язання 27 червня 2006 року між АППБ «Аваль» - з однієї сторони, та ОСОБА_5 - з іншої сторони, було укладено договір поруки, згідно якого поручитель ОСОБА_5 бере на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язанням боржника ОСОБА_4

При цьому 27 червня 2006 року між АППБ «Аваль» - з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., під реєстровим №1 197, відповідно до умов якого зокрема позичальник ОСОБА_4 надає в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 вартістю 142 007,00 гривень, що еквівалентно 28 120,20 доларів США.

Однак, позичальник умови договору не виконував, кредит не повертав, проценти не сплачував.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного Кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитно-заставного договору.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Статтею 629 ЦК України визначено правила обов'язковості Договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в порушення цих вимог, не виконав умови кредитного договору та графіку погашення кредиту та процентів, тобто своєчасно не повернув позивачу кредитні кошти і не сплатив відсотки за користування кредитними коштами, в зв'язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно до вимог ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою при триманням, завдатком.

Частина 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Стаття 550 передбачає, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

На підставі наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вимоги позивача законні та підлягають задоволенню.

Що стосується зустрічного позову, то судом встановлено, що сторони уклали кредитний вищевказаний договір. що підтверджуються підписами сторін у договорі, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обов'язків.

Це також підтверджується фактом надання банком грошових коштів ОСОБА_4 на умовах кредитного договору у визначений правочином строк та порядок, а з іншої сторони ОСОБА_4 звернулася до банку для отримання грошових коштів.

Позичальник не була позбавлена права відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку ОСОБА_4 здійснено не було.

Відтак, сторони вчинили дії, які, з одного боку, засвідчують їх бажання укласти відповідний кредитний договір, а з іншого - спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договору та здійснили фактичні дії щодо його виконання.

Згідно положенням ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно якому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначеності умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім цього, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, відступити від положень цих актів і врегулювати свої відносини на власний розсуд, і не можуть відступити від положень цих актів, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень цих актів відносин між сторонами.

Таким чином, позивач на момент його укладення договору не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо всіх умов даного Кредитного договору.

На підстав викладеного суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорюванні умови договору не суперечать Цивільному Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що при укладанні договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, перш за все позичальник, повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що можлива зміна цього курсу, а тому повинні були враховувати та передбачати валютний ризик за договором.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновку про порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору.

Крім того ОСОБА_4 вважала, що видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсними кредитних договорів, у яких зобов'язання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 27 червня 2006 року. На час укладення нього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суд України від 16 вересня 2015р. № 6-190цс15

Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст. 5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право АППБ «Аваль» на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі - надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті.

Розглядаючи дану справу суд встановив, що Національним банком України було видано АППБ «Аваль» банківську ліцензію № 10 від 03 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.І та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною ліцензії є дозвіл №10-3 від 03 грудня 2001 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати АППБ «Аваль» з валютними цінностями.

Але, зокрема на момент укладення кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

При таких даних суд першої інстанції правильно вважав, що не має порушень законодавства при укладенні та виконанні кредитного договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов'язаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є безпідставними.

Що стосується інших обставин зазначених в апеляційній скарзі та заявлених представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в суді апеляційної інстанції, то вони, або спростовуються матеріалами справи, або відповідно до вимог цивільного процесуального права України не є підставою для скасування рішення суду.

На підставі наведеного, враховуючи підстави з яких оскаржується рішення в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги переконливими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: А.П. Бабій

О.Д. Варикаша