Справа № 451/110/16 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/783/3909/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 30 червня 2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Димитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року та на додаткове рішення цього ж суду від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу,-

встановила:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася з позовом в суд до ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу № 42 від 28 грудня 2015 року, поновлення на роботі на посаді прибиральниці ОСОБА_5 навчально виховного комплексу Радехівського району Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування заявлених вимог покликалася на те, що працювала на посаді прибиральника службових приміщень ОСОБА_5 НВК з 01.04.1985 року та наказом №42 від 28 грудня 2015 року її звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки директор ОСОБА_5 НВК ОСОБА_6 28-29 грудня 2015 року наказами по установі звільнила з роботи одночасно чотирьох прибиральниць, в тому числі і її. За період з 4 грудня 2015 року до 18 грудня 2015 року щодо неї складено три документи: акт від 04.12.2015 року про неналежне прибирання закріпленої за працівником площі, наказ по ОСОБА_5 НВК від 07.12.2015 року № 74 «Про дисциплінарне стягнення», акт від 16.12.2015 року про неприбирання класних кімнат початкової школи. По акту від 16.12.2015 року надала письмові пояснення, інших документів вказаних в наказі вона не бачила, тому з такими не ознайомлювалась. Про їх існування дізналася з тексту наказу про звільнення. Вважає, що директор приймаючи наказ про звільнення керувалась лише особистими мотивами.

Згідно із записом у трудовій книжці її звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Вважає, що наказ суперечить нормам трудового законодавства, відтак просила постановити рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_5 навчально виховного комплексу № 42 від 28 грудня 2015 року, поновити на роботі на посаді прибиральниці ОСОБА_5 навчально виховного комплексу Радехівського району Львівської області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Оскаржуваним рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу № 42 від 28 грудня 2015 року.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді прибиральниці ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області.

Стягнуто з відповідача - ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на користь ОСОБА_4 4708 гривень 60 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2015 року по 4 квітня 2016 року включно (сума визначена з врахуванням податків та обов'язкових платежів).

Стягнуто з ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 2022 гривні 77 копійок за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року заяву представника позивача ОСОБА_2 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді прибиральниці ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу з 28 грудня 2015 року.

Рішення суду та додаткове рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_5 НВК Радехівського району Львівської області, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що при ухваленні рішення порушено норми процесуального і матеріального права, а також судом зроблено суперечливі висновки щодо предмету спору.

Поза увагою суду і без належної оцінки залишились визначальні обставини, які вплинули на звільнення позивачки, а саме: її вина у вчиненні дисциплінарних проступків, яка підтверджена свідками; систематичність вчинених дисциплінарних проступків позивачем, що підтверджується актом від 04.12.2015 року, наказом № 74 від 07.12.2015 року, актом від 16.12.2015 року та в сукупності становить особливу умову для звільнення працівника за невиконання службових обов»язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а також шкода, яку позивач спричинила своїми винними діями відповідачу.

Як основний аргумент для задоволення позовних вимог суд наводить наявність в наказі як підстави звільнення запису щодо проступку, який зафіксовано в акті від 04.12.2015 року.

Звертає увагу на те, що акт від 04.12.2015 року не може розглядатися самостійно як підстава для звільнення, оскільки є доказом систематичності невиконання службових обов»язків позивачем, має прямий та безпосередній зв»язок з наказом № 74 від 07.12.2015 року і нерозривно з ним пов»язаний.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_5 НВК середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору виходить за межі правосубєктності, оскільки відповідач не володіє рахунками, а нарахування та виплата заробітної плати здійснюється централізовано бухгалтерією відділу освіти Радехівської РДА.

Просить скасувати рішення Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обємі.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник відповідача зазначає, що суд ухваливши таке 20.04.2016 року змінив резолютивну частину рішення від 04.04.2016 року, поновив позивача на посаді прибиральника технічних приміщень ОСОБА_5 НВК з 28.12.2015 року, проте зважаючи на той факт, що працівник в день звільнення працює повний робочий день і відповідно за це отримує заробітну плату, відтак вимушений прогул у зв»язку із незаконним звільнення у нього починається з наступного робочого дня, в даному випадку з 29.12.2015 року.

Крім цього вважає, що додаткове рішення підлягає скасуванню з тих самих підстав, що і основне рішення.

Просить скасувати додаткове рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення цього ж суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення у виді догани на позивача був акт від 04.12.2015 року, при цьому підставою для звільнення був цей же акт від 04.12.2015 року, наказ про накладення дисциплінарного стягнення від 07.12.2015 року та акт від 16.12.2015 року, в якому йде мова про не прибирання класних кімнат учнів 1-4 класів і кабінету практичного психолога та стан прибирання відповідно до розпорядження директора школи і посадових обов»язків прибиральниць, а відтак згідно висновків суду до позивача двічі застосовано дисциплінарне стягнення за одне й те саме порушення, у виді догани та у виді звільнення, що суперечить вимогам Закону.

Крім цього, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України від позивача не було відібрано пояснення з приводу невиконання чи неналежного своїх обов»язків.

З врахуванням зазначеного та положень ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП, суд поновив позивачку на попередній роботі, одночасно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи додаткове рішення суд виходив з того, що поновляючи на роботі позивача в рішенні суд не вказав з якої дати, тому заяву представника позивача ОСОБА_2 задовольнив, вказав що ОСОБА_4 необхідно поновити на роботі на посаді прибиральниці ОСОБА_5 НВК з 28 грудня 2015 року.

Колегія суддів не може погодись із такими висновками суду першої інстанції з виходячи з таких підстав.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 згідно із наказом № 7 від 01.04.1985 року прийнята на роботу на посаду прибиральниці ОСОБА_5 школи, яка з 3 січня 2012 року перейменована у ОСОБА_5 навчально-виховний комплекс.

Пунктом 2.2. Наказу № 22 по ОСОБА_5 НВК від 3 серпня 2015 року за позивачем ОСОБА_4 закріплено для прибирання широкий коридор ІІ поверх, кабінет української мови, кабінет української літератури, ігрову початкових класів, кабінет інформатики, сходову клітку до фізичного кабінету, спортзал, учительську та туалет для вчителів ІІ поверх.

Доручено завгоспу школи довести до відома прибиральниць розподіл площ, список закріплених площ вивісити на дверях кабінету для обслуговування персоналу для ознайомлення всього колективу та призначено відповідальним за веденням щоденного контролю за станом приміщень НВК (а.с. 47).

У списку закріпленої для прибирання площі приміщень школи за прибиральницями на 2015 - 2016 роки, затвердженому директором НВК 03.08.2015 року та погодженому із головою ПК 03.08.2015 року, передбачено, що позивач по справі повинна прибирати широкий коридор ІІ поверх, кабінет української мови, кабінет української літератури, ігрову початкових класів, кабінет інформатики, сходову клітку до фізичного кабінету, спортзал, учительську, при цьому відсутня інформація про туалет для вчителів ІІ поверх, про що зазначено в наказі № 22 від 03.08.2015 року (а.с. 48).

Розпорядженням директора ОСОБА_5 НВК від 27 листопада 2015 року зобов'язано прибиральниць службових приміщень працювати в режимі нормованого робочого дня за графіком, встановлено чергування, визначено обідню перерву, встановлено щоденне вологе прибирання під час третього уроку в коридорах, під час другої великої перерви в класних кімнатах та спортзалі, щоденне двохразове прибирання туалетів під час 3 уроку та під час 5 уроку, щоденне загальне прибирання школи з 16,00 год. до 19,00 год., тощо. Із вказаним розпорядженням ознайомленні усі прибиральниці під розписку, в тому числі позивач ОСОБА_4 (а.с. 58, зворот).

Наказом по ОСОБА_5 НВК № 74 від 07.12.2015 року оголошено догану ОСОБА_4 за систематичне невиконання посадових обов'язків, порушення розпорядження директора НВК від 27.11.2015 року (а.с. 62).

Як підставу для притягнення позивача ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідності вказано акт від 04.12.2015 року про невиконання посадових обовязків.

На вказаному наказі наявний підпис ОСОБА_4 про ознайомлення з таким, без зазначення дати, однак позивач в судовому засіданні стверджувала, що вона з таким не ознайомлена.

В подальшому, наказом № 42 від 28 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 звільнена із займаної посади за п. 3 ст.40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 5).

Підставою для звільнення зазначено акт від 04.12.2015 року, наказ по ОСОБА_5 НВК від 07.12.2015 року № 74, акт від 16.12.2015 року про не прибирання класних кімнат початкової школи, пояснююча записка ОСОБА_4 від 18.12.2015 року та витяг з протоколу № 6 засідання ПК від 18.12.2015 року про надання дозволу на звільнення.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та приписів ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні спору про законність звільнення ОСОБА_4 з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до неї з додержанням вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

З урахуванням положень ст. 147 КЗпП України, звільнення за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за одне й те ж саме порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано одне дисциплінарне стягнення: або догана, або звільнення.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналогічні розяснення викладені в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Надаючи пояснення по суті проступку, зазначеного в акті від 16.12.2015 року, позивач ОСОБА_4 пояснила, що не прибирала класні кімнати, бо не було теплової води, а прибиральниці не забезпечені теплою водою і відповідним інвентарем.

Як вбачається з наказу № 42 від 28 грудня 2015 року, підставою для звільнення стала сукупність систематичних порушень позивачем посадових обов'язків, за вчинення одного з яких (акт від 04.12.2015 року, неякісно прибрані відведені їй площі, що не відповідає вимогам санітарії), її притягнуто дисциплінарної відповідальності - оголошено догану згідно наказу від 07.12.2015 р. № 74, а за порушення, яке мало місце 16.12.2015 року (акт від 16.12.2015 року, а саме проведено обстеження під час 4 уроку (11.30-11.45) класних кімнат учнів 1-4 класів і кабінету практичного психолога, які були не прибрані і знаходилися в брудному і засміченому стані) до позивача застосовано захід дисциплінарного стягнення звільнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив, у зв'язку з чим саме було проведено звільнення позивача з роботи та у чому полягає систематичність невиконання нею своїх обов'язків, вважав, що позивач ОСОБА_4 двічі притягувалась до дисциплінарної відповідальності за один і той же самий проступок, що не відповідає обставинам справи.

Окрім цього, з матеріалів справи встановлено, що рішенням звітно-виборних зборів первинної профспілкової організації ОСОБА_5 НВК, оформленим протоколом від 27.11.2015 року, позивач ОСОБА_4 обрана членом профспілкового комітету.

Проте, рішенням профспілкових зборів працівників ОСОБА_5 НВК, оформленим протоколом № 3 від 17.12.2015 року, ОСОБА_4 виключена з членів профспілкового комітету, оскільки вона відмовилася брати участь у проведенні профспілкових зборів як член ПК і займає позицію, яка суперечить колективній співпраці.

В свою чергу, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

Враховуючи те, що повноваження ОСОБА_4, як члена профспілкового комітету ОСОБА_5 НВК, припинені достроково у зв»язку з неналежним виконанням своїх зобов»язань, на неї не розповсюджується гарантія заборони звільнення протягом року після закінчення строку, на який вона була обрана.

Разом з тим, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

На виконання зазначених вимог закону, 18.12.2015 року директор ОСОБА_5 НВК звернулася до профспілкового комітету із заявою про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, прибиральниці НВК за систематичне невиконання нею своїх посадових обов»язків без поважних причин згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 78).

Профспілковим комітетом 18.12.2015 року надано згоду директору НВК на звільнення прибиральниці ОСОБА_4 згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується витягом із протоколу № 6 від 18.12.2015 року засідання профспілкового комітету (а.с. 75).

Позивач ОСОБА_4 ознайомлена із змістом протоколу № 6 від 18.12.2015 року, однак від підпису відмовилась, про що складено акт від 18.12.2015 року (а.с.76).

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідачем дотримані норми законодавства, що регулює порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності та розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу передбачений ст.ст. 40, 43, 147, 149 КЗпП України, тому відсутні підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення останньої на роботі, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції від 04 квітня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 квітня 2016 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги Димитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області - задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 квітня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_7