УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Консул» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом. Зазначав, що 24 березня 2008 року між ним та приватним підприємством «Консул» укладено договір про інвестиції у будівництво. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2011 року вказаний договір розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивача 104130 грн інвестиційних платежів, 17342 грн інфляційних втрат, Посилаючись на те, що відповідач ці кошти не сплатив, просив стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період з 20 квітня 2015 року по 20 травня 2015 року у розмірі 27735 грн 83 коп.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з приватного підприємства «Консул» на користь ОСОБА_3 14578 грн 20 коп. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 256 грн 75 коп.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами, не є грошовими, тому до них не застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2011 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Консул» про розірвання договору про інвестиції у будівництво та стягнення коштів, розірвано вказаний договір від 24 березня 2008 року та стягнуто з відповідача на користь позивача 104130 грн інвестиційних платежів, 17342 грн інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання умов договору, 116 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Оскільки рішенням суду з відповідача було стягнуто грошові кошти, то таке зобов'язання останнього, яке виникло на підставі рішення суду, є грошовим.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При вирішенні спору, апеляційний суд на вказані обставини справи та норми права уваги не звернув, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Порушення апеляційним судом норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуваннюз направленням справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук