Справа № 302/532/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БОДНАР О.В., КУШТАНА Б.П.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду від 21 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

06.06.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю мотивуючи наступним. На підставі Державного акту серії ЯЕ № 454938 від 13.10.2008 на право власності на земельну ділянку позивач є власником земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що складається із двох окремих частин, розташованих у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області: ділянка № 1 площею 0,1985 га із кадастровим № :01:009:0030 в урочищі «Ровінь» і ділянка № 2 площею 0,2718 га із кадастровим № :01:009:0027 в урочищі «За дорогою».

19.02.2008 ОСОБА_5 подарував своїй доньці ОСОБА_4 призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться в с. Пилипець в урочищі «Біля хати». У кінці 2012 року у позивача виник конфлікт із ОСОБА_4 через те, що остання без дозволу розмістила на його земельній ділянці відходи тваринного походження (гній). Чинним рішенням Міжгірського районного суду від 03.02.2014 визнано недійсними технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки відповідача і Державний акт серії ЯЗ № 252569 від 23.03.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га із кадастровим № :01:009:0043, що був виданий ОСОБА_4, скасовано державну реєстрацію права власності відповідача на цю ділянку.

У процесі зазначеного спору за зверненням позивача судовим експертом ОСОБА_6 був складений висновок експертного дослідження, яким на підставі наявних документів та топографо-геодезичної зйомки земельних ділянок було встановлено, що купа гною, про яку йдеться, частково розміщена на земельній ділянці позивача та займає в її межах площу 14 кв. м. Позивач намагався у позасудовому порядку врегулювати спірне питання, що результату не дало, відповідач відмовляється добровільно прибрати купу гною з ділянки позивача. Цим вчиняються перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому земельною ділянкою.

Посилаючись на ці обставини, на непорушність права власності на землю і реалізуючи своє право вимагати припинення порушення права власності на землю, хоча б таке й не було повязане із позбавленням права володіння земельною ділянкою, ґрунтуючись на положеннях, зокрема, ст.ст. 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 152, 153, 158 ЗК України, ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні частиною земельної ділянки площею 0,4702 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства згідно Державного акту серії ЯЕ № 454938 від 13.10.2008 на право власності на земельну ділянку, що розташовані у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області в урочищах «Ровінь» і «За дорогою», зобовязавши ОСОБА_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 прибрати купу гною, розташовану на земельній ділянці позивача. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Міжгірського районного суду від 21.07.2016 позов задоволено: зобовязано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні частиною належної йому на праві власності земельної ділянки в урочищі «За дорогою» у с. Пилипець Міжгірського району, а саме, забрати (прибрати) купу гною із вказаної земельної ділянки; стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551,20 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_4 порушує в апеляції питання про скасування рішення суду внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. На думку сторони, позов необґрунтований та недоведений, суд безпідставно не врахував, що аналогічний спір уже розглядався і ОСОБА_1 у позові раніше було відмовлено, а висновок експертного дослідження, на який посилається позивач, вже відхилявся судом як доказ, тому той не вправі був заявляти ті ж позовні вимоги, із тих самих підстав або оспорювати встановлені судом факти і правовідносини (ст. 223 ЦПК України).

Суд необґрунтовано врахував показання сумнівних свідків і не залучив за відповідним клопотанням до участі в справі Пилипецьку сільську раду, інтересів якої стосується спір.

Крім того, суд залишив поза увагою, що спір щодо меж земельних ділянок у населеному пункті вирішується органом місцевого самоврядування, позивач не надав доказів, які б вказували на порушення його прав, а державний акт на землю відповідача був визнаний недійсним лише в частині погодження меж із суміжним землевласником ОСОБА_1, однак, ця обставина не дає підстав для тверджень позивача про усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою. Сусідні земельні ділянки не накладаються одна на одну.

Фактично органічні відходи (гній) знаходяться на земельній ділянці відповідача, що підтверджується фотографіями, яким суд не дав належної оцінки.

Сторона просить у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_3В, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача ОСОБА_4 і її представника адвоката ОСОБА_7, які в судове засідання не зявилися тричі, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільні справи № 302/217/13 і № 302/529/13-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності на землю, суд першої інстанції виходив із необхідності захисту цивільного права позивача, обґрунтованості та доведеності предявлених вимог. Рішення суду є справедливим, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка складається із двох окремих частин (ділянок), розташованих у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області: ділянка № 1 площею 0,1985 га із кадастровим № :01:009:0030 в урочищі «Ровінь» і ділянка № 2 площею 0,2718 га із кадастровим № :01:009:0027 в урочищі «За дорогою», що стверджується Державним актом серії ЯЕ № 454938 від 13.10.2008 на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі рішення Пилипецької сільської ради Міжгірського району від 11.09.2007 (а.с. 12).

На підставі рішення Пилипецької сільської ради від 06.06.1995 ОСОБА_5 був 07.12.1995 виданий Державний акт серії ІІ-ЗК № 036451 на право приватної власності на землю на земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку і розташовану на території Пилипецької сільської ради, що складалася з чотирьох частин (ділянок): «Біля хати» площею 0,2730 га, «Над хатою» площею 0,0752 га, «Лупшат» площею 0,1296 га і «Над хатами» площею 0,1250 га (а.с. 6 справи № 302/217/13).

19.02.2008 ОСОБА_5 на підставі договору, посвідченого цього дня приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 247, подарував ОСОБА_9 належну йому на підставі Державного акту серії ІІ-ЗК № 036451 на право приватної власності на землю від 07.12.1995 земельну ділянку площею 0,6028 га, з яких ділянку площею 0,2500 га призначену для обслуговування житлового будинку і ділянку площею 0,3528 га призначену для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 25 справи № 302/217/13). Указаний договір дарування земельної ділянки слугував підставою для видачі ОСОБА_9 23.03.2009 Пилипецькою сільською радою Державного акту серії ЯЗ № 252569 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га із кадастровим № :01:009:0043, розташовану в с. Пилипець в урочищі «Біля хати» і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 26 справи № 302/217/13).

Земельні ділянки площами, з одного боку, 0,2718 га і, з іншого боку, 0,2730 га (потім 0,2500 га), на які відповідно ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а в подальшому ОСОБА_9М.) видавалися вищезгадані державні акти, розташовані поряд.

У лютому 2013 року ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_5 позов про звільнення тим земельної ділянки позивача від розташованого на ній гною, ОСОБА_4 як нового власника земельної ділянки було притягнуто до участі в справі в якості співвідповідача (а.с. 3-4, 31 справи № 302/217/13). Факт розташування гною на ділянці позивача підтверджувався передусім Висновком експертного дослідження № 1 від 12.12.2012, складеним судовим експертом ОСОБА_6, яким було зафіксовано, що із загальної площі у 22 кв. м, яку на сусідніх земельних ділянках займає купа гною, 14 кв. м під цією купою розташовані на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 (а.с. 13-16, а.с. 7-12 справи № 302/217/13). Рішенням Міжгірського районного суду від 18.03.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.06.2013, у позові було відмовлено (а.с. 78-82).

Як випливає зі змісту судових рішень, ухвалених у справі № 302/217/13, відмова в позові повязувалася з тим, що державні акти на землю, які були видані ОСОБА_10 і ОСОБА_9, містять різні дані щодо проходження межі між цими земельними ділянками (в акті ОСОБА_1 на межу із такою ділянкою не вказується, натомість ідеться про межу по лінії А-Б із землями сільської ради (яр), тоді як у акті ОСОБА_9 зазначено межу по лінії Г-Д із землями ОСОБА_1М.), а експертом не були враховані параметри державного акту, виданого ОСОБА_9, які не співпадають із параметрами державного акту, що раніше видавався ОСОБА_5

Утім, у травні 2013 року ОСОБА_1 предявив до ОСОБА_4, Відділу Держземагентства у Міжгірському районі Закарпатської області та Пилипецької сільської ради Міжгірського району позов про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, державного акту на право власності на землю та скасування державної реєстрації права власності (а.с. 2-4 справи № 302/529/13-ц). Рішенням Міжгірського районного суду від 03.02.2014, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 07.05.2014 і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014, визнано недійсними:

технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 в с. Пилипець в урочищі «Біля хати» Міжгірського району для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № :01:009:0043, в частині погодження межі земельної ділянки із землевласником ОСОБА_1 в актах погодження меж земельної ділянки та встановлення в натурі;

державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 252569, виданий 23.03.2009 ОСОБА_9 Пипипецькою сільською радою на площу 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку в с. Пилипець в урочищі «Біля хати» за № -31 в Книзі реєстрації державних актів у частині погодження меж із суміжним землевласником ОСОБА_1 на плані державного акту від «Г» до «Д» і від «Д» до «Е» (а.с. 4-11).

Із ухваленням судом рішення в справі № 302/529/13-ц перестали існувати передбачені законом підстави для тверджень про встановлення та проходження межі між належною ОСОБА_1 земельною ділянкою та земельною ділянкою, на яку ОСОБА_9 видавався 23.09.2009 Державний акт серії ЯЗ № 252569 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га із кадастровим № :01:009:0043, по лінії Г-Д, зафіксованій у цьому державному акті. У частині розташування земельних ділянок стосовно одна одної у місці, в якому знаходиться купа гною, що її визначає перешкодою для здійснення свого права власності на землю ОСОБА_1, сторони фактично повернулися в стан, що існував до видачі ОСОБА_4 державного акту на землю і відповідає тим параметрам земельної ділянки, у яких ОСОБА_4 прийняла її в дар.

За наведених умов посилання відповідача на те, що Висновок експертного дослідження № 1 від 12.12.2012, на який посилається позивач, вже відхилявся судом як доказ, а також міркування про безпідставність позову з огляду на положення ст. 223 ч. 2 ЦПК України не можна визнати обґрунтованими. Згаданий висновок експертного дослідження не був судом врахований у справі № 302/217/13 як підстава для задоволення позову зважаючи на встановлення виданим ОСОБА_9 державним актом нової лінії межі із належною ОСОБА_1 земельною ділянкою, однак, ця обставина в подальшому відпала. У червні 2016 року ОСОБА_1, маючи чинний державний акт на землю, предявив до ОСОБА_4 позов про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю з урахуванням результату справи № 302/529/13-ц, тобто, з нових (додаткових) у відповідній частині підстав. У справі № 302/217/13 і в справі, що розглядається, судом встановлювалися факти, що мають значення, та оцінювався висновок експертного дослідження за різних фактичних обставин і підстав, відповідно, за різних умов і за наявності різних підстав для вирішення спорів ухвалювалися судові рішення. Понад те, вдруге ОСОБА_1 звернувся по судовий захист свого права беручи до уваги вищенаведені обставини в сукупності, враховуючи триваючий характер порушення права та особливості його захисту шляхом предявлення негаторного позову.

Власник земельної ділянки управі вимагати захисту свого права власності від порушень, хоча б такі й не тягли позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 373, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 78, 90, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «б», ст. 158 ч.ч. 1, 2 ЗК України).

Предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) у справі є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що гній, який він вимагає прибрати, розташований на належній йому земельній ділянці та без його дозволу, чим порушуються права позивача у спосіб, описаний у заяві. Зазначені обставини доведені вищезгаданим висновком експертного дослідження, що його позивач управі був надати як один із доказів у спорі, показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили свої письмові пояснення (а.с. 58-61), докази узгоджуються з іншими матеріалами справи, відсутність згоди (дозволу) позивача на розміщення відповідачем купи гною на його земельній ділянці сумнівів не викликає, з цього приводу між сторонами триває спір. Тож позивач виконав свій обовязок доказування предявлених вимог, тоді як відповідач, розпоряджаючись своїми цивільними і процесуальними правами та виконуючи обовязок доказування на власний розсуд, не спростував у належний процесуальний спосіб наявності підстав для позову, доводів позивача та наданих ним доказів (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України).

Міркування відповідача щодо розташування купи гною на його ділянці, а не на ділянці позивача, не підтверджені належними і допустимими доказами, якими аматорські фотографії (а.с. 56, 57), що не фіксують належним чином та не ідентифікують відповідні час, місце, обєкт, інші дані, не є та можуть за певних умов оцінюватися у сукупності з іншими, зокрема, письмовими, доказами. У справі має значення саме факт розміщення відповідачем гною на ділянці позивача і цей факт доведений, саме з цього приводу існує спір, що розглядається, усунення відповідних перешкод у здійсненні права власності на землю є предметом позову. Питання дійсності державного акту відповідача на землю, проходження меж між сусідніми земельними ділянками, наявності чи відсутності накладання в плані земельних ділянок одна на одну, розташування частини гною на землі, яка використовується відповідачем та/або сільською радою, тощо знаходяться за межами справи і позову, за які суд ані першої, ані апеляційної інстанцій виходити не вправі (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Зважаючи на підстави та предмет позову, на фактичні обставини справи у взаємозвязку, йдеться про спір щодо захисту права власності, який вирішується судом, а не про спір щодо меж земельних ділянок, який вирішується органом місцевого самоврядування (ст. 158 ч. 3 ЗК України), як про це помилково зазначає в апеляційній скарзі відповідач.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, та вирішив спір із дотриманням норм процесуального права. Рішення ухвалено судом із урахуванням принципів змагальності цивільного процесу, обовязку доказування сторонами своїх вимог і заперечень, суд дійшов вірного висновку доведеність позову та, відповідно, недоведеність заперечень проти нього, позаяк на противагу позивачу пояснення відповідача та надані ним матеріали мають по суті характер недопустимих у доказуванні припущень.

Відтак, рішення суду про зобовязання відповідача прибрати купу гною із земельної ділянки позивача відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Міжгірського районного суду від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді