Номер провадження: 22-ц/785/1305/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2015 року по справі за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про приведення обєкту до попереднього стану,-

встановила:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив зобовязати ОСОБА_5, ОСОБА_3 привести квартиру № 148, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, № 75, до попереднього стану відповідно до технічного паспорту від 03.07.2008 року, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що Київській районній адміністрації Одеської міської ради стало відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проводиться незаконна самостійна реконструкція квартири АДРЕСА_1, шляхом здійснення прибудови зі збільшенням площі квартири.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2014 року позовні вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено. Зобовязано ОСОБА_5, ОСОБА_3 привести квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, до попереднього стану, відповідно до технічного паспорту від 03.07.2008 року, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови.

04.08.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2014 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2014 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2014 року було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Зобовязано ОСОБА_5, ОСОБА_3 привести квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, до попереднього стану, відповідно до технічного паспорту від 03.07.2008 року, шляхом знесення самочинно збудованої прибудови. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що декларація про готовність обєкта до експлуатації була скасована як така, що містила свідомо внесені неправдиві відомості, тому відповідачі не мають правових підстав для зайняття земельної ділянки, що їм не належить, та здійснили на ній самочинне будівництво, яке відповідно до вимог ст. 376 ЦК України підлягає знесенню.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25.04.2014 року, що було видане на імя відповідачів на нежитлове приміщення № 102, що розташоване у м. Одесі по вул. Ак. Вільямса, 75.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 належала кожній по ? частині квартира АДРЕСА_1.

03 грудня 2013 року представниками Київської районної адміністрації Одеської міської ради складено акт про те, що в ході перевірки встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_3 виконуються роботи по реконструкції квартири з розширенням. На час проведення перевірки проектно-правова документація на проведення вказаних робіт не надана.

З листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 01/12-121 від 09.01.2014 року вбачається, що перевіркою з виїздом інспектора на обєкт будівництва за зазначеною адресою встановлено, що там виконуються будівельні роботи з реконструкції квартири з улаштуванням прибудови.

Інспекцією не зареєстрована декларація про початок виконання будівельних або підготовчих робіт.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради за № 210 від 03.04.2014 року зобовязано привести до попереднього стану самочинно реконструйовану квартиру, проте відповідачами проігноровано дане розпорядження.

25.04.2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, будинок 75 приміщення 102, загальною площею 128,8 кв.м..

Таким чином судом встановлено, що відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було придбано квартиру на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку загальною площею 71,8 кв.м., а внаслідок реконструкції та самовільного захоплення земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м. Одеси, площа квартири збільшилася до 128,8 кв.м. та у теперішній час спірне приміщення перетворилось на нежитлове.

З листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 26.12.2013 року вбачається, що управління не видавало вихідні дані на розробку проектів будівництва (реконструкції) за адресою АДРЕСА_4.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року було задоволено позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_6, за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування рішення про держану реєстрацію права власності.

Визнано недійсними свідоцтво від 25 квітня 2014 року про право власності на нежитлове приміщення № 102, розташоване за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 75, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_6 від 25.04.2014 року № 12665800 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на приміщення № 102, розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Академіка Вільямса, 75. А також встановлено порядок виконання рішення суду.

У ході апеляційного розгляду справи представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 та Одеського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року було задоволено клопотання та зупинено провадження по справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року (доповідач суддя Коротков В.Д.) у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та Одеського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби відмовлено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року залишено без змін.

Частиною третьою ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 15 травня 2014 року скасовано реєстрацію декларації про готовність обєкта до експлуатації від 10.04.2014 року по обєкту «Реконструкція квартири № 148 під нежитлове приміщення № 102, без зміни геометричних розмірів за адресою м. Одеса, вул.. Ак. Вільямса, буд. 75» (замовник ОСОБА_5, ОСОБА_3).

З листів Інспекції ДАБК в Одеській області від 10.12.2013 року та 11.02.2014 року, вбачається, що документи, що дають право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт у відповідачів відсутні, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення і видано припис про зупинення будівельних робіт та усунення порушень містобудівного законодавства, однак вимоги припису не виконані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі на земельній ділянці, яка їм не належить здійснили реконструкцію квартири з улаштуванням прибудови, яка є самочинним будівництвом, а тому підлягає знесенню.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Стаття 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» передбачає, що будівництво (реконструкція) об'єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів, що не було зроблено позивачами.

У процесі проведення самовільної будівлі, без узгодження проектної документації й одержання дозволу на її здійснення, позивачами порушено ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. ст. 24, 26 «Про планування і забудову території».

Судом встановлено, що позивачами не надані документи, які підтверджували б законність виконаної будівлі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У п. 5 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376, ст. 391 ЦК).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

У пункті 20 зазначеної Постанови розяснено, що вирішуючи справи про самочинне будівництво (нове будівництво, реконструкцію зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об'єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо), але з додержанням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів і порядку розгляду цих питань, суд має врахувати, що відмова у наданні дозвільних документів може бути оскаржена до суду заінтересованою особою у порядку адміністративного судочинства.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (п.22 Постанови).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в процесі здійснення будівництва нерухомого майна, відповідачами були порушені вищезазначені приписи діючого законодавства України, що у свою чергу, необхідно кваліфікувати як здійснення самочинного будівництва, так як жодних дозвільних документів, проекту будівництва, погоджень зі службами міста, розпорядження Київської районної адміністрації щодо переведення жилого приміщення в нежитлове, тощо відповідачами суду надано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиною підставою для скасування рішення апелянт зазначає, що не набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2015 року, яким скасовано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення № 102 по вул. Ак. Вільямса, 75 у м. Одесі, а тому воно є дійсним.

Але, як вже було зазначено вище, дане рішення ухвалою апеляційного суду Одеської області залишено без змін, тобто набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що здійснення реконструкції квартири з її розширенням є самовільним будівництвом, яке підлягає знесенню, оскільки декларація про готовність обєкту до експлуатації скасована, та у відповідачів немає жодної правової підстави для зайняття земельної ділянки.

Таким чином, аналізуючи зазначене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову Київської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_8

ОСОБА_2

ОСОБА_9