Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2016 Справа №607/19523/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, надалі відповідач, в якому просить в порядку поділу спільно нажитого майна визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири в АДРЕСА_4 загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м.

ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м.

Ухвалою суду від 25.03.2016р. було прийнято зустрічний позовом ОСОБА_2 для спільного розгляду із первісним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник первісний позов про поділ майна підтримують повністю, в його обґрунтування зазначають, що під час шлюбу із ОСОБА_2 за спільні сімейні кошти була придбана квартира по АДРЕСА_1 для придбання квартири надавалися частково як батьком позивача, так і були отримані від сестри відповідача ОСОБА_2, а також із сімейних заощаджень. Проте, при оформленні договору та реєстрації права власності, титульним власником виступила ОСОБА_2 Зазначають, що квартира куплялася з метою спільного проживання, для покращення житлових умов, в інтересах сім'ї. Однак, між подружжям склалися неприязні відносини, шлюб між ними розірваний, позивач ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній квартирі, а дійти до спільної згоди щодо поділу квартири не можуть, що змусило ОСОБА_1 за захистом своїх прав та інтересів звернутися до суду.

Поданий зустрічний позов ОСОБА_2 щодо визнання права особистої приватної власності на квартиру не визнають, посилаючись на те, що квартира була придбана під час шлюбу, в інтересах сім'ї, відповідає критеріям спільної сумісної власності, за кошти, які виділялися із сімейного бюджету, так і надавалися іншими особами, зокрема, його батьком та сестрою ОСОБА_2

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник первісний позов не визнають, зустрічний позов про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності підтримують, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_1 коштів на купівлю квартири не давав за їх відсутності у нього, посилання на те, що батько ОСОБА_1 надав значну суму грошей не відповідає дійсності, так як вона про них нічого не знає. Кошти на придбання квартири позичила у своєї сестри, які їх надала від продажу квартири. А тому не можна стверджувати, що поскільки майно придбано під час шлюбу воно повинно відноситися до спільної сумісної власності.

Суд, розглянувши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Згідно свідоцтва про одруження від 12.10.2002р. НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 12.10.2002р. актовий запис №1494.

Із свідоцтва про право власності від 04.10.2013р. індексний номер НОМЕР_2 вбачається, що квартира загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м. належить на праві власності ОСОБА_2.

Згідно матеріалів реєстраційної справи №01 Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції свідчить наступне. ОСОБА_4 шляхом видачі доручення передав своє членство в кооперативі та повноваження на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2. Актом прийому-передачі від 02.09.2013р., складений між ОСОБА_2, головою ОК ЖБК «Головайького-3А», головним бухгалтером засвідчено, що ОК «ЖБК «Головацького-3А» передало, а ОСОБА_2 прийняла двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно довідки від 02.09.2013р., яка видана ОК «ЖБК «Глоловцького-3А», ОСОБА_2 оплатила вартість квартири повністю. ОСОБА_2 19.09.2013р. звернулася із заявою до державного реєстратора про здійснення держаної реєстрації права власності на кватиру по АДРЕСА_1, і за наслідками чого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності та видане свідоцтво.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.01.2016р. по справі №07/18406/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. ОСОБА_1 станом на дату розгляду справи проживає в АДРЕСА_1 що по місцю проживання не зареєстрований.

Згідно ч. 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю, положення якого діяли на момент укладення шлюбу та укладення договору, час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені положення відображені також в Сімейному кодексі України, а саме згідно ч. 1 ст. 60 Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У відповідності до статті 57 Сімейного кодексу України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто, являються майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні в підтвердження вимог свого зустрічного позову про віднесення квартири до особистої приватної власності ОСОБА_2 і не застосування в даному випадку принципу спільної сумісної власності в частині придбання майна лише під час шлюбу, посилаються на наступне.

Згідно Договору від 09.04.2012р. про надання послуг ОСОБА_2 як замовник, доручила приватному підприємцю ОСОБА_5 вчинити дії по відчуженні квартири по АДРЕСА_1

25 червня 2013 року між ОСОБА_2, яка діяла по дорученню від імені ОСОБА_6 (продавець) та покупцем ОСОБА_7 був укладений попередній договір на продаж квартири по АДРЕСА_5

05 липня 2013 року між ОСОБА_8 (продавець) та покупцем ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві власності ОСОБА_9. Ціна квартири по договору становила 202 000 грн.

05 липня 2013 року між ОСОБА_9 та позичальником ОСОБА_2 був укладений Договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_9 кошти в сумі 350 000 грн. Позика надається для придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1. Договір укладено строком на п'ять років, до 05.07.2018р.

Крім цього, ОСОБА_2 05.07.2013р. написала розписку про факт отримання в позику від ОСОБА_8 грошових коштів за договором від 05.07.2013р. в сумі 350 000 грн.

А тому, ОСОБА_2 стверджує, що кошти на купівлю квартири вона позичила у своєї сестри, а також отримані сестрою від реалізації квартири по АДРЕСА_2, і які останньою були надані особисто на придбання саме ОСОБА_2 квартири по АДРЕСА_1, і наслідком чого є віднесення квартири до її особистої власності.

На клопотання ОСОБА_2 для підтвердження викладених нею фактів в судовому засіданні була допитана в якості свідка сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_10.

Згідно показів ОСОБА_9 вбачається, що між ними була домовленість, що кошти від продажу квартири по АДРЕСА_1 власником якої вона була, перейдуть до ОСОБА_2 Тому, коли квартира по АДРЕСА_2 була відчужена, вона кошти передала сестрі і ще позичила значну суму коштів, якої не вистарчало для купівлі квартири по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 уклала договір позики та написала розписку. Суму заборгованості буде віддавати по мірі надходження коштів і враховуючи родинні стосунки повернення позики буде врегульовуватися. Зазначає, що вона разом із сестрою та її чоловіком приходили в Кооператив, заключали договори, оплачували кошти за квартиру.

Із наданих в судовому засіданні особистих пояснень ОСОБА_2 встановлено, що її батько залишив у спадок квартиру АДРЕСА_3, однак власність перейшла до її сестри ОСОБА_9 і за взаємною згодою в разі потрібності коштів, квартиру продадуть і кошти від її продажу будуть власністю ОСОБА_2 У квартирі по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_1 та дітьми проживали тривалий час, вели спільне господарство, проте дана квартира була однокімнатна і не було достатніх умов та площі для належного проживання. Тоді, як зазначає ОСОБА_2, для покращення житлових умов, розширення житлової площі, оскільки в них є двоє дітей, вони вирішили купити іншу квартиру. Вона знайшла оголошення про продаж квартири по АДРЕСА_1. Домовилася із сестрою про продаж квартири по АДРЕСА_1 що і було реалізовано. Після продажу квартири сестра передала їй кошти, а також позичила значну суму коштів до сплати повної вартості квартири. Разом із сестрою, чоловіком ОСОБА_1 були в Кооперативі, заключали договори щодо передачі права власності із попереднім дольовиком ОСОБА_4, сплачували кошти як ОСОБА_4, так і на потреби Кооперативу. Чоловік ОСОБА_1 щодо здійснення купівлі-продажу не заперечував, так як кошти надала її сестра. Потім, проживаючи в квартирі, частково робили ремонтні роботи, вона працювала, чоловік не працював, здійснював догляд дітей та помешкання. Однак, стосунки із чоловіком погіршилися і між ними виникли неприязні відносини, наслідком чого стало розірвання шлюбу, проте ОСОБА_1 продовжує проживати в квартирі. Посилання її колишнього чоловіка про те, що йому на купівлю квартири кошти в сумі 100 000 грн. дав його батько вважає неправдивими, оскільки вказаної суми коштів вона не бачила, додому ОСОБА_1 даної суми не приносив, і вони не передавалися дольовику ОСОБА_4 за купівлю квартири.

Із наданих особистих пояснень ОСОБА_1 вбачається, що вони проживали разом однією сім'єю в однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2. Враховуючи малу площу квартири вирішили придбати іншу. Кошти в сумі 100 000 грн. надав його батько. Зазначає, що вони разом ходили в Кооператив, платити кошти, укладали договори, сплачували за ОСОБА_4 певну суму грошей на рахунок Кооператиу. В квартирі по АДРЕСА_1 проживали однією сім'єю, потім виникли неприязні відносини. Щодо позичених його колишньою дружиною значної суми коштів у своєї сестри нічого повідомити не може. Зазначає, він працював, отримував заробітну плату, при відсутності роботи здійснював догляд дітей.

На клопотання позивача ОСОБА_11 в судовому засіданні був допитаний в якості свідка його батько ОСОБА_12, із показів якого вбачається, що до нього звернувся син з проханням позичити кошти на купівлю квартири. Щоб допомогти сину він в період червня 2003 року позичив грошові кошти приблизно в сумі 100 000 грн.

Із системного аналізу норм законодавства робиться висновок про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Критеріями, які дозволять надати майну статусу спільної сумісної власності є час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені пояснення сторін, покази свідків, суд прийшов до висновку про підтвердження факту купівлі квартири по АДРЕСА_1, під час шлюбу, метою придбання квартири було за наданими поясненнями ОСОБА_2 - забезпечення кращих умом проживання сім'ї, розширення житлової площі, так як їхня сім'я складається із чотирьох чоловік. Доведено ті обставини, що подружжя разом проживали в АДРЕСА_1, до її продажу, так і після придбання квартири по АДРЕСА_1, разом вчиняли дії по укладенню договорів із попереднім дольовиком та із Кооперативом, оплачували кошти як дольовику, так і на потреби Кооперативу - квитанції від 08.07.2013р., від 15.08.2013р. на суму 37547 грн. та 3000 грн. відповідно, що самими сторонами не заперечується, вели спільне господарство, ОСОБА_2 була працевлаштованою, а ОСОБА_1 частково працював і виконував інші обов'язки по догляду дітей та житла, будь-яких заперечень щодо реєстрації права власності на квартиру одноособового за ОСОБА_2 не виставляв, продовжує проживати в спірній квартирі після розірвання шлюбу. Проте, як сторони ствердили, між ними при спільному проживанні виникли неприязні відносини, що і стало підставою для поділу майна.

Попри це, суд приходить до переконання, враховуючи подані ОСОБА_2 докази до зустрічного позову, її особисті пояснення та покази свідка її сестри ОСОБА_9, які суд приймає до розгляду в підтвердження викладених ОСОБА_2 обставин щодо придбання квартири за позичені кошти в її сестри, а також за кошти, отриманні нею від продажу сестрою квартири по АДРЕСА_1 оскільки ґрунтуються на поданих ОСОБА_2 доказах.

Покази свідка ОСОБА_12 щодо того факту, що він надав своєму синові ОСОБА_1 кошти в сумі 100 000 грн. судом не приймаються, оскільки зазначене не може бути підтверджено показами свідка.

Долучена до матеріали справи копія розписки від 27.06.2013р., написана та підписана самим ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_12 грошових коштів в розмірі 100 000 грн. на придбання квартири не може слугувати належним доказом в підтвердження дійсного факту отримання зазначеної суми грошей та витрату їх на купівлю квартири по АДРЕСА_1, і що спростовується встановленими раніше обставинами. Як ствердив свідок, оригіналу розписки він не має і текст не писав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що квартира по АДРЕСА_1, в м. Тернополі відноситься до спільної сумісної власності подружжя і частки в якій є рівними, а відтак, первісний позов ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку поділу спільно набутого майна на 1/2 частку вказаної квартири слід задовольнити, відмовивши при цьому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір не підлягає до відшкодування та стягненню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

2.Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - задовольнити.

3.В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дзюбановський Ю.І.