АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5318/16 Справа № 201/2311/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 19 вересня 2013 відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з відповідача на її користь стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 44 461,73 гривень, моральну шкоду 1 000 грн. та судові витрати у розмірі 574,28 грн.

Позивачем пред'явлено виконавчі листи до виконавчої служби за місцем знаходження відповідача, однак останній продовжував нехтувати своїми зобов'язаннями.

Станом на 01 лютого 2016 позивачка кошти за рішенням суду не отримала, у зв'язку з чим просить додатково стягнути за весь період інфляційні витрати в розмірі 37 101,59 гривень та 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 762,16 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 37 101 гривня 59 копійок, 3 % річних в розмірі 2 762 гривні 16 копійок, сплачений судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок, а всього 40 414 гривень 95 копійок.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Так судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року , яке було частково змінено ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року, на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 44 461,73 гривень, моральну шкоду 1 000 грн. та судові витрати у розмірі 574,28 грн..

15 грудня 2014 року постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження за заявою ОСОБА_4

Згідно листа Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ № 1549 від 03 лютого 2016 залишок заборгованості станом на 03 лютого 2016 складає 46 036,01 грн.

Після набуття рішення законної сили у ОСОБА_2 виникло зобов'язання щодо виконання судового рішення та перерахування позивачу стягнутих за рішенням грошових коштів.

Статтею 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, то ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення ст. 625 ЦК України регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 3 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обовязки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму ВССУ № 3 від 03 березня 2013 року зазначено, що положення ст.. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди при ДТП.

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, виникли з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми згідно зі ст. 625 ЦК України.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 травня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування - відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко