У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року та за касаційною скаргою управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у відділі Державної виконавчої служби (далі - ДВС) Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві перебувало виконавче провадження на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва за його позовом до ПАТ «Міський Комерційний банк» про стягнення заборгованості за депозитним вкладом у розмірі 347 892 грн 83 коп.

07 жовтня 2014 року зазначена сума з рахунку боржника надійшла на рахунок депозитних сум відділу ДВС Солом'янського РУЮ у місті Києві, який обслуговується управлінням Державної казначейської служби України (далі - УДКС України) у Солом'янському районі м. Києва.

09 жовтня 2014 року державним виконавцем було оформлено та передано до УДКС України у Солом'янському районі м. Києва розпорядження на перерахування відповідної суми на рахунок стягувача. 10 жовтня 2014 року зазначене розпорядження отримане відповідачем, а 13 жовтня 2014 року оформлене відповідне платіжне доручення.

05 листопада державний виконавець відділу ДВС Солом'янського РУЮ у місті Києві звернувся до відповідача з запитом про надання інформації про факт виконання розпорядження та відповідного платіжного доручення. 10 листопада 2015 року він також як стягувач звернувся до відповідача з таким листом.

24 листопада 2014 року розпорядження державного виконавця було виконане відповідачем та кошти і переказ надійшли до банку, що обслуговує стягувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність відповідача з 16 жовтня 2014 року по 23 листопада 2014 року щодо перерахування коштів на його рахунок згідно з розпорядженням державного виконавця від 09 жовтня 2014 року та платіжного доручення від 13 жовтня 2014 року.

Посилається на те, що відповідно до п. 8.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів, а дія зазначеного закону поширюється на органи Державної казначейської служби, оскільки вони у своїй діяльності керуються «Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», у зв'язку із чим у відповідача виникло зобов'язання перед позивачем щодо своєчасного перерахування коштів у строк до трьох операційних днів, що не було виконано вчасно, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 13 915 грн 71 коп., три відсотки річних у розмірі 1 143 грн 76 коп. та інфляційні втрати в розмірі 6 609 грн 96 коп.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва на користь ОСОБА_6 6 609 грн 96 коп. інфляційного відшкодування, 1 143 грн 76 коп. трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання та 243 грн 60 коп. судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та ухвалити нове рішення про повне задоволення указаних позовних вимог.

У касаційній скарзі УДКС України в Солом'янському районі м. Києва, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга УДКС України в Солом'янському районі м. Києва підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві перебувало виконавче провадження про стягнення з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 347 892 грн 83 коп.

09 жовтня 2014 року державним виконавцем було передано до УДКС України у Солом'янському районі м. Києва розпорядження на перерахування указаної суми на рахунок стягувача. 10 жовтня 2014 року зазначене розпорядження отримане відповідачем, а 13 жовтня 2014 року оформлене відповідне платіжне доручення.

24 листопада 2014 року розпорядження державного виконавця було виконане відповідачем та проведено перерахування коштів до банку стягувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність УДКС України у Солом'янському районі м. Києва - неперерахування коштів на рахунок ОСОБА_6 згідно з розпорядженням державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві № 44749780 від 09 жовтня 2014 року та платіжного доручення від 13 жовтня 2014 року № 6803 з 16 жовтня 2014 року по 23 листопада 2014 року.

Звертаючись до суду, позивач посилався на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки УДКС України у Солом'янському районі м. Києва, в своїй діяльності керується Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Відповідно до п. 8.4. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Згідно з п. 11.4. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для проведення переказів через систему міжбанківських розрахунків Національного банку України банки-резиденти, Державна казначейська служба України, Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках відкривають рахунки в Національному банку України.

Пунктом 32.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Судами встановлено, що управління Державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва не є юридичною особою, дані про яку внесені до Державного реєстру банків та не надає відповідні банківські послуги на підставі банківської ліцензії.

Також установлено, що для органів Державної казначейської служби України не визначено строків для здійснення переказу коштів, перерахованих стягувачу відділом державної виконавчої служби на виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення пені, передбаченої Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суд першої інстанції виходив з того, що вимоги указаного Закону покладають зобов'язання щодо виплати пені за несвоєчасний переказ коштів за дорученням клієнта на відповідний банк, у зв'язку із чим указані вимоги до управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача - управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва, було відсутнє грошове зобов'язання перед позивачем у розумінні ст. 625 ЦК України, у зв'язку із чим відповідні вимоги ОСОБА_6, які обґрунтовані посиланням на указану норму закону, задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат й ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач мав зобов'язання із передачі коштів із рахунків відповідного відділу ДВС України на користь позивача і у зв'язку із протиправною затримкою виплати цих коштів відбулось прострочення грошового зобов'язання, у зв'язку із чим з відповідача на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню 6 609 грн 96 коп. інфляційного відшкодування та 1 143 грн 76 коп. - три процентів річних за прострочення грошового зобов'язання.

Проте, вказаний висновок суду апеляційної інстанції щодо поширення на спірні правовідносини положень ст. 625 ЦК України суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз указаної норми законодавства дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин між сторонами відповідного зобов'язання, порушення якого дає можливість для застосування указаних положень зазначеної статті.

При цьому, ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права і обов'язки можуть виникнути з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами іншого законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, неправильно встановив характер спірних правовідносин, зокрема, не врахував, що зобов'язання відповідача із перерахунку коштів, кореспондованих на рахунку відповідного відділу ДВС України на користь позивача виникла не на підставі договірних правовідносин між сторонами у справі, у зв'язку із чим положення ст. 625 ЦК України для вирішення даного спору застосуванню не підлягають.

Натомість, відмовляючи у позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь спірних сум інфляційних витрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пеня, яка передбачена положеннями Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» з відповідача на користь позивача також стягненню не підлягає, оскільки управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва не є суб'єктом відповідальності згідно указаного Закону.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Касаційну скаргу управління Державної казначейської служби України в Солом'янському районі м. Києва задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати, а заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик