У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 24 червня 2004 року працювала лікарем санаторію-профілакторію Відкритого акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе», а з 04 жовтня 2015 року - лікарем Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальні ініціативи Запоріжжя» (далі - ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя») у зв'язку з переведенням.

На підставі наказу (розпорядження) від 21 січня 2015 року № 178 «Про припинення трудового договору (контракту)» її було звільнено з посади лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення з посади лікаря було проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства та з порушенням її прав як працівника, у зв'язку з чим у лютому 2015 року звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року, яке набрало законної сили 02 вересня 2015 року, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» від 21 січня 2015 року № 178 про її звільнення з посади лікаря на підставі п. 1 ст 40 КЗпП України, поновлено її на роботі на посаді лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя», стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2015 року по день постановлення рішення суду, але не менше ніж 11 292 грн 60 коп., а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На вимогу начальника відділу кадрів, 18 червня 2015 року вона написала заяву про поновлення на роботі та їй було вручено наказ про поновлення на роботі від 18 червня 2015 року № 41, наказ про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії 18 червня 2015 року № 42; розпорядження про її попередження про майбутнє вивільнення від 18 червня 2015 року № 320; наказ про простій від 18 червня 2015 року № 43.

За змістом врученого їй наказу від 18 червня 2015 року № 42 «Про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії», згідно з впровадженням програми «Ключі до здорового серця» в санаторії-профілакторії на підставі наказу від 03 листопада 2014 року № 104 «Про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії», здійснено скорочення двох посад по професії лікаря, одну з яких займала вона.

Відповідно до розпорядження від 18 червня 2015 року № 320, її було попереджено про наступне звільнення 18 серпня 2015 року у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії за п.1 ст.40 КЗпП України.

У цей же день (18 червня 2015 року) начальником відділу з праці і кадрів ОСОБА_5 їй запропоновано вакантні посади у товаристві, а саме: двірник-прибиральник службових приміщень ДОЦ «Супутник» з місячною тарифною ставкою 1 328 грн на сезонну роботу по 31 серпня 2015 року, прибиральник службових приміщень будинку культури металургів з місячною тарифною ставкою 1 578 грн, мийник посуду кафе «Лівадія» санаторію-профілакторію з місячною тарифною ставкою 1 803 грн на сезонну роботу по 30 вересня 2015 року.

Після її відмови від запропонованих вакантних місць їй було надано для ознайомлення наказ про простій від 18 червня 2015 року № 43, за змістом якого вона з 18 червня 2015 року направлена у простій з правом відсутності на робочому місці до дня розірвання трудового договору згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України - 18 серпня 2015 року, з оплатою часу вимушеного простою з розрахунку 2/3 встановленої працівнику тарифної ставки.

Не погоджуючись з вказаним наказом та наказом від 18 червня 2015 року № 42 «Про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії», у липні 2015 року вона оскаржила їх у судовому порядку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» від 18 червня 2015 року № 43 про простій та стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь середній заробіток за період із червня 2015 року до серпня 2015 року в сумі 2 059 грн 18 коп., а в іншій частині рішення залишено без змін.

У серпні 2015 року на підставі наказу (розпорядження) від 18 серпня 2015 року № 211 «Про припинення трудового договору (контракту)» вона була звільнена відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці.

Зазначала, що 24 грудня 2015 року, після того, як їй стало відомо про її повторне звільнення, вона подала заяву про видачу їй наказу про звільнення та трудової книжки.

Того ж дня начальником відділу з праці і кадрів ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» їй були вручені лист-відповідь ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя», копія наказу (розпорядження) від 18 серпня 2015 року № 211 «Про припинення трудового договору (контракту)» та її трудова книжка.

Посилаючись на те, що її звільнення з посади лікаря було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням її прав, як працівника, а тому наказ (розпорядження) від 18 серпня 2015 року № 211 «Про припинення трудового договору (контракту)» підлягає скасуванню з наступним поновленням її на роботі на посаді лікаря-кардіолога, оскільки саме ця посада пропонувалась їй відповідачем ще 24 листопада 2014 року і на неї вона надавала особисту згоду, однак після поновлення її на роботі на підставі судового рішення, їй вже не пропонували вказану посаду, просила визнання незаконним та скасувати зазначений наказ від 18 серпня 2015 року, поновити її на посаді лікаря, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2015 року по 16 березня 2016 року, але не менш ніж 18 821 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» від 18 серпня 2015 року № 211 «Про припинення трудового договору (контракту)» про звільнення ОСОБА_4 з посади лікаря на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» з 18 серпня 2015 року.

Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2015 року по 16 березня 2016 року у розмірі 18 821 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що на момент попередження ОСОБА_4 про наступне звільнення на підставі наказу від 18 червня 2015 року та по день її звільнення, посада лікаря-кардіолога вакантною не була, при цьому, раніше позивач вказану посаду не займала, як і не була поновлена саме на цій посаді рішенням Заводського районного суду Запорізької області від 10 червня 2015 року.

Відхиляючи доводи позивача про наявність у неї переважного права на зайняття посади лікаря-кардіолога, апеляційний суд правильно зазначив, що переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштуванню на нову посаду.

Крім того, з 01 жовтня 2014 року ОСОБА_4 не є членом профспілкової організації ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя», а тому відповідно до положень ст. 43-1 КЗпП України, необхідність погодження розірвання трудового договору з ОСОБА_4 відсутня.

З огляду на вказані обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про безпідставність позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська