Справа № 462/5367/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/6101/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Берези В.І.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа публічне акціонерне товариство «Львівобленерго», про стягнення коштів за оплату послуг електропостачання в порядку регресу,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом (а.с.3-5), який уточнила під час розгляду справи (а.с. 105-106), з остаточними вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_3 в порядку регресу 666 грн. 14 коп. коштів, сплачених нею публічному акціонерному товариству (далі-ПАТ) «Львівобленерго» за послуги з електропостачання, та судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. за подання позовної заяви до суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником садового будинку №11 в урочищі Клепарів у м.Львові садівничого кооперативу «Мічуринець» та земельної ділянки, на якій розміщений вказаний будинок. Зазначає, що тривалий час будинком користується лише її колишній чоловік ОСОБА_3, шлюб з яким розірвано за рішенням суду 22 грудня 2010 року, не допускаючи її до власного будинку, одноосібно користуючись будинком та, відповідно, одноосібно споживаючи електроенергію, заборгованість по якій за період з січня 2013 року по вересень 2013 року в розмірі 666 грн. 14 коп. вона оплатила, як власник будинку, хоча електричною енергією в цей період не користувалась, а тому просить сплачені нею кошти в порядку регресу стягнути з відповідача, який в дійсності користувався цим видом житлово-комунальних послуг.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 сплачені кошти за послуги електропостачання в порядку регресу в сумі 333 грн. 07 коп. та 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при вирішенні даного спору судом не було враховано поданих нею письмових доказів на підтвердження тієї обставини, що вона в період з січня 2013 року по вересень 2013 року своїм будинком не користувалась, оскільки відповідач чинив їй перешкоди в цьому.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником дачного (садового) будинку №11 на вул.Винниця в урочищі Клепарів в місті Львові (на території садівничого кооперативу «Мічурінець») та земельної ділянки, на якій він розташований.

22 жовтня 2004 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Львівобленерго» укладено договір №579/230 про користування електричною енергією у зазначеному дачному будинку та відкрито на імя позивача особовий рахунок №579/230.

За період з січня по вересень 2013 року виникла заборгованість перед ПАТ «Львіволенерго» за послуги з електропостачання в розмірі 666 грн. 14 коп., яка була оплачена позивачем ОСОБА_2 22 травня 2015 року.

Відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивача, шлюб з яким за рішенням суду розірвано 22 грудня 2010 року.

Відповідач у вказаному будинку не зареєстрований, однак, фактично проживає у ньому та користується ним.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини третьої статті 156 ЖК України, повнолітні члени сімї власника будинку (квартири) зобовязанні брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сімї про розмір участі в витратах вирішується в судовому порядку.

Частиною четвертою статті 156 ЖК України визначено, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, відповідно до частини другої якої плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Враховуючи вказані вище норми закону й те, що відповідач у спірний період користувався електроенергією, проживаючи в будинку, який належить на праві власності позивачу, а угоди про безоплатне користування цим будинком між відповідачем та позивачем укладено не було, тому колегія суддів погоджується із висновком районного суду про рівність обовязку сторін по оплаті за послуги з постачання електроенергії до будинку, оскільки за наявності єдиного електролічильника на весь будинок, частку кожного з них, яка була спожита за спірний період, визначити неможливо.

Колегія суддів погоджується також із висновком районного суду про те, що позивачем не доведено тієї обставини, що вона не користувалась власним будинком в спірний період, оскільки факт чинення відповідачем перешкод позивачеві у користуванні будинком було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2015 року лише у період з жовтня 2014 року по січень 2015 року, тобто в інший період часу, ніж у той, за який позивач оплатила вказані послуги, а інші письмові докази, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, в тому числі, й в апеляційній скарзі, не є належними доказами для підтвердження цього факту.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

ОСОБА_4