АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №760/6410/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача

та третьої особи Левковського О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 08 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» - Обремка РоманаАнатолійовича, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк» про усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні належним майном в розмірі 644317,79 грн. та 179865,40 доларів США, що знаходяться на рахунках ПАТ «Міський комерційний банк».

Вимоги обґрунтовує тим, що між нею та ПАТ «Міський комерційний банк» 23 червня 2014 року укладено Договір банківського вкладу на вимогу №2630/98/184689, відповідно до якого розмістила у банку 594030,88 грн.; 18 червня 2014 року укладено Договір банківського вкладу на вимогу №2630/98/167792, відповідно до якого розмістила у банку 250286,91 грн.; 28 лютого 2014 року укладено Договір банківського вкладу на вимогу №2620/98/162992, відповідно до якого розмістила у банку 179865,40 доларів США.

24 червня 2014 року звернулась до банку із вимогою про повернення коштів, проте звернення проігноровано.

Постановою Національного банку України №732 від 20 листопада 2014 року у банк віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №124 від 20 листопада 2014 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, постановою Національного банку України №187 від 19 березня 2015 року відкликано банківську ліцензію та оголошено процедуру ліквідації.

Зазначає, що порушення зобов»язання банку відбулись до запровадження у ньому процедур згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проте Фонд, який натепер виконує функції з управління діяльності банком, неправомірно перешкоджає у користуванні грошовими коштами.

РішеннямСолом»янського районного суду м.Києва від 08 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на безпідставність висновків суду щодо обраного позивачем способу захисту та кола відповідачів, які мають відповідати за позовом.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Міський комерційний банк» 23 червня 2014 року були укладені: Договір банківського вкладу на вимогу №2630/98/184689, відповідно до якого розмістила у банку 594030,88 грн.; 18 червня 2014 року укладено Договір банківського вкладу на вимогу №2630/98/167792, відповідно до якого розмістила у банку 250286,91 грн.; 28 лютого 2014 року укладено Договір банківського вкладу на вимогу №2620/98/162992, відповідно до якого розмістила у банку 179865,40 доларів США.

24 червня 2014 року ОСОБА_3 подала банку заяви щодо кожного із договорів про повернення суми вкладів, проте заяви не були задоволені.

Установлено також, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року №732 «Про віднесення ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних», віднесено ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року №124 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Міський комерційний банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України №187 від 19 березня 2015 року ухвалено про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №64 від 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації банку з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами .

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №202 від 09 листопада 2015 року Оберемка Р.А. призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Міський комерційний банк».

Установлено також, що позивачу в межах гарантованої суми виплачено суму в розмірі 200 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв»язку із застосуванням механізмів згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» захист інтересів вкладників відбувається у порядку, що встановлений цим законом.

Згідно зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, ч.1 ст.36 цього Закону встановлено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з п.п. 1-3 ч.5 ст.36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно із п.1 ч.6 ст.36 цього Закону обмеження встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (ч.1 ст.26 Закону України).

Відповідно до ч.2 ст.26 цього Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно із ч.ч. 2, 3, 5 ст.27 цього Закону уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

З огляду на положення п.п. 1, 2 ч.5 ст.36 та п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог кредиторів за договорами банківського рахунку підлягають задоволенню в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

З матеріалів справи убачається, що банк у встановлені строки не виконав вимог вкладника, що є порушенням його прав у договірних відносинах із банком.

Проте, у період строку невиконання зобов»язання, у банку-боржнику запроваджено заходи відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які встановлюють визначені обмеження у зв»язку із фактом запровадження таких заходів щодо задоволення вимог кредиторів.

Відтак, оскільки у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом прийнято рішення про ліквідацію банку, то захист інтересів позивача повинен відбуватися виходячи з положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У разі якщо сума розміщеного у банку вкладу перевищує розмір гарантованої суми виплати, інша частина вкладу відповідно до п.4 ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відноситься до 4 черги вимог кредиторів, якою передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Тобто, якщо вимога кредитора перевищує розмір гарантованої суми компенсації, така залишкова вимога відносить до спеціальної черги вимог, питання про задоволення яких переноситься на майбутнє. Після задоволення вимог кредиторів 1-3 черг за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, будуть задоволені вимоги кредиторів 4 черги за рахунок залишкових коштів пропорційно сумі вимоги, що визначено ч.4 ст.52 цього Закону.

Така вимога не є безумовною і її задоволення у повному обсязі залежить від обставин, що визначені ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відтак, у зв»язку із застосуванням спеціальних механізмів врегулювання правовідносин та прав позивача із банком, щодо подальшої діяльності якого прийнято рішення про виведення його з ринку, застосуванню підлягає Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Інші правові норми, зокрема положення ЦК України про зобов»язання, можуть бути застосовані, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у справах №6-2001цс15, №6-1123цс16.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до правовідносин сторін слід застосовувати спеціальний закон.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме усунення перешкод в користуванні майном, не можна уважати ефективним, тобто таким, що може мати наслідком відновлення порушеного права. Проте, обрання способу захисту є правом позивача, відтак суд вірно вирішив спір у межах заявлених позовних вимог та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_3, поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов