Справа № 362/6739/15-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/2116/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 4 08.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_2, до ОСОБА_4, третя особа - відділ опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на будинок в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3, в інтересах якого діяла опікун ОСОБА_5, звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що на початку 1970-х років поблизу будинку своїх батьків він побудував за власний кошт будинок загальною площею 100,3 кв.м. по АДРЕСА_1. З 1984 року ОСОБА_3 є фактичним володільцем вищевказаного домоволодіння, володіючи ним безперервно більше 10 років.

Разом з тим, вказаний будинок по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за рідною сестрою позивача - ОСОБА_4, відповідачем по справі, яка є громадянкою Російської Федерації і постійно проживає на території Росії.

Оскільки позивач ОСОБА_3 добросовісно заволодів майном відповідача ОСОБА_4 і відкрито та безперервно володіє цим майном протягом десяти років, він на підставі ст. 344 ЦК України набув на це майно право власності за набувальною давністю.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок загальною площею 100,3 кв.м., розташований по АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, видане на ім»я ОСОБА_4 03 серпня 1979 року; визнати припиненим право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Глевахівської селищної ради від 22 березня 1979 року (а.с.6) відмінено рішення виконкому від 8 грудня 1970 року про видачу дозволу ОСОБА_3 на будівництво жилого будинку на присадибній земельній ділянці по вул. Лермонтова та вирішено цим же рішенням переоформити проектно-технічну документацію на продовження будівництва житлового будинку на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4

У відповідності до акту від 15 березня 1979 року, на підставі витягу з наказу дослідно-виробничого господарства № 9 від 5 лютого 1972 року ОСОБА_4 встановлені в натурі межі присадибної земельної ділянки площею 800 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.7). Із свідоцтва на забудову індивідуальної садиби вбачається, що цей документ виданий на підставі рішення виконавчого комітету Васильківської районної ради № 114 від 16 квітня 1979 року.

З рішення виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 176 від 16 липня 1979 року, яким затверджений акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25 квітня 1979 року на ім'я відповідача, та свідоцтва про право власності від 3 серпня 1979 року вбачається, що право власності на спірний будинок належить відповідачу ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1, право власності на який за набувальною давністю просив визнати позивач, на законних підставах належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4, яка від права власності на будинок не відмовлялась, що унеможливлює застосування положень ст.344 ЦК України про набувальну давність, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: