У Х В А Л А

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Романюка Я.М.,
Яреми А.Г.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - правонаступника публічного акціонерного товариства «Неос Банк», до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Менеджмент Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот», публічного акціонерного товариства «Банк Контракт», товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС» про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року, позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») - правонаступника публічного акціонерного товариства «Неос Банк» (далі - ПАТ «Неос Банк»), задоволено: у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 002-4/2008 від 22 січня 2008 року на суму 14 571 049 грн. (загальний розмір заборгованості становить 17 499 313 грн 56 коп.), звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 січня 2008 року шляхом визнання за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на групу нежитлових приміщень: № 172 в літ. «А» по АДРЕСА_1, загальною площею 366 кв. м., вартістю 7 237 080 грн; № 168 в літ. «А» за тією ж адресою, загальною площею 1,80 кв. м., вартістю 35 592 грн.; № 173 в літ. «А» за вищевказаною адрусою, загальною площею 368 кв. м., вартістю 7 276 626 грн.; № 169 в літ. «А» за спірною адресою, загальною площею 1,10 кв. м., вартістю 21 751 грн. (загальна площа приміщень - 736,90 кв. м., вартість нежитлових приміщень № № 168, 169, 172, 173 згідно звіту про експертну оцінку ринкової вартості нежитлової нерухомості від 2 лютого 2015 року становить 14 571 049 грн.). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2015 року касаційні скарги ТОВ «ДЦІНВЕС» та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» Шкурко В.М. відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ТОВ «ДЦІНВЕС» порушує питання про скасування рішень судів в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення в цій частині нового рішення з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального права України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 23, 35 Закону України «Про іпотеку», статей 256-258, 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), 143-150 ЦПК України, статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ТОВ «ДЦІНВЕС» посилається на постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року, 19 березня, 24 грудня 2014 року, 1 липня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня, 21 жовтня 2015 року, Постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року та Вищого господарського суду України № 1 від 24 листопада 2014 року, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Україна-Тюмень проти України» від 22 листопада 2005 року та «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій виходив із того, що ОСОБА_4 має заборгованість перед ПАТ «Неос Банк» за кредитним договором № 002-4/2008 від 22 січня 2008 року яка стягнута з нього рішенням суду і не погашена у зв'язку з чим на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку» у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 23 цього Закону іпотека є дійсною для набувача цього нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

При цьому судом встановлено, що предмет іпотеки без повідомлення іпотекодержателя був реконструйований, внаслідок чого були змінені його техніко-економічні показники; групи приміщень, які фактично складали предмет іпотеки були виділені в окремі групи приміщень і продані третім особам без згоди іпотекодержателя. Зазначені обставини позбавили можливості вирішити питання шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про іпотеку та вимог статей 36-38 Закону України «Про іпотеку».

Не можна вважати обґрунтованим посилання заявника на невідповідність рішення суду касаційної інстанції у справі про перегляд якої подано заяву висновкам щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку» викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, оскільки Верховний Суд України відступив від правової позиції, висловленої в ній, про що свідчить постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-53цс15.

З цих же підстав не є прикладом неоднакового застосування зазначеної норми права і ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, висновки в якій ґрунтуються на постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року.

Безпідставним є посилання заявника на постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року, 19 березня 2014 року та 1 липня 2015 року оскільки вони прийняті у справах де інший предмет, підстави позову та інше правове регулювання спірних відносин.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Рішення Європейського суду з прав людини - у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Україна-Тюмень проти України» від 22 листопада 2005 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року, на які в своїй заяві посилається ТОВ «ДЦІНВЕС», не можуть бути підставою перегляду судових рішень за пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України оскільки не є відповідними рішеннями суду касаційної інстанції.

Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року та Вищого господарського суду України № 1 від 24 листопада 2014 року також не є судовими рішеннями, на які слід посилатися на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України.

Під постановою Верховного Суду України, на яку можливо посилатися в контексті пункту 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, слід розуміти судове рішення ухвалене в конкретній справі, яке містить висновок щодо застосування норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ТОВ «ДЦІНВЕС» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - правонаступника публічного акціонерного товариства «Неос Банк», до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополіс Реаліті Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційна фірма «Олеван Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Менеджмент Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Масальот», публічного акціонерного товариства «Банк Контракт», товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «ДЦІНВЕС» про звернення стягнення на предмет іпотеки до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема