У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від

30 березня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від

27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Котарська Галіція Тадеївна, про визнання частково недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду, в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_4, з указаним позовом та просила визнати недійсним договір іпотеки від 09 листопада 2006 року, укладений між акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Котарською А.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 3522, в частині укладення такого договору на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання її та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року і визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Зазначала, що на порушення ст. 65 СК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку» оспорюваний договір іпотеки було укладено без її, як співвласника квартири, нотаріально посвідченої згоди, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 -

ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що проживання однією сім'єю без визначення права власності одного з подружжя на частку у квартирі не вимагає письмової згоди на розпорядження майном від зазначеного співвласника під час укладення договору іпотеки, права власності на яке зареєстровано за іншим з подружжя -іпотекодавцем, а тому не є порушенням норм ст. 203 ЦК України.

Згідно положень ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 205 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Беручи до уваги те, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, належніcть їм майна на праві спільної сумісної власності встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від

07 грудня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2014 року, а тому на момент укладення оспорюваного іпотечного договору (09 листопада 2006 року) єдиним власником спірної квартири (предмета іпотеки) був ОСОБА_6

Враховуючи зазначене правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю, без визначення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, не свідчить про допущення порушення ст. 203 ЦК України, у зв'язку з відсутністю письмової згоди невизначеного співвласника.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року у справі

№ 6-36цс12, яка відповідно до вимог ст. 360-7 є обов'язковою для застосування.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається представник

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від

30 березня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від

27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Котарська Галіція Тадеївна, про визнання частково недійсним договору іпотеки, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович