Справа № 522/8531/16-ц
Провадження № 2/522/5537/16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2016 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Шенцевої О.П.
при секретарі Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -
Позивач ОСОБА_1, у судове засідання не зявився, представник позивача за довіреністю ОСОБА_4, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день слухання справи повідомлений належним чином, надав лист з проханням розглянути справу в його відсутність.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.
Згідно частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 Цивільний кодекс України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільний кодекс України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Аналогічна правова позиція визначена в постанові ВСУ від 18 червня 2014 року по справі № 6-69цс14.
Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивач помилявся, стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором міни, так як на його думку повинен бути укладений ще один правочин, фактично, договір дарування на квартиру за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 16/3, згідно домовленості між сторонами.
Відповідний договір дарування від 14.07.2014 року був укладений під впливом помилки, а саме при укладенні відповідного договору, позивач (ОСОБА_1М.), розраховував на той факт, що при укладенні відповідного договору відповідачем будуть виконані обовязку, які були данні при укладенні договору дарування, а саме, що йому та його дружині буде передана у власність квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Отже, під час укладення оспорюванного договору дарування від 14 липня 2014 року мала місце помилка щодо наслідків відповідного правочину та стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним. Тобто сторони при укладенні відповідного договору дарування, розраховували на різні результати при укладенні правочину. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, не усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, а також розраховував при укладенні договору на інший результат правочину.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 Цивільний кодекс України.
Крім того, згідно п. 10 договору дарування від 14.07.2014 року за №243, сторони домовились, що під передачею нерухомого майна слід вважати символічну передачу речі, а саме передачу ключей від нерухомого майна та технічну документацію на нерухоме майно, що свідчило би про те, що передача речі відбулась.
Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він має відповідати положенням ст. 203 Цивільний кодекс України.
Підставами недійсності договору є:1) недотримання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей;
Згідно постанови Верховного суду України від 18.06.2014 року за №6-69ЦС14, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий договір може бути визнаний судом недійсним. Також згідно постанови у справі за №6-69ЦС14 від 18.06.2014 року про визнання договору дарування недійсним, правовий висновок якої є: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умов вчинення на користь дарувальника будь-якого дії майнового та немайнового характеру усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є держання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 203 Цивільний кодекс України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як свідчать матеріали справи, сторони, укладаючи договір дарування від року, дотримались встановленої законом письмової форми договору та його нотаріального посвідчення, на момент укладення договору мали необхідний для його укладання встановлений обсяг дієздатності, неправомірних дій при укладанні договору не допустили, будь-яких інших правових підстав та обставин для визнання договору недійсним не встановлено.
Згідно зі статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення і сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до Листа Верховного Суду, від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину.
Згідно ст. 216 Цивільний кодекс України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На думку суду, ці обставини обґрунтовано свідчить, що помилка дійсно мала місце під час вчинення правочину, тому що фактично вчинені дії обох сторін правочину свідчать про повне розуміння та бажання настання зовсім інших правових наслідків, не пов'язаних із переходом права власності. Враховуючи вищевикладене позов ОСОБА_1, підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, а також порушує волевиявлення учасників правочинів.
Згідно із частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За ч. 1 статті 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільний кодекс України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 16 Цивільний кодекс України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Відповідно до ч. 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності відповідача на вказане нежитлове приміщення є доведеними та повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.
Керуючись п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст. ст. 15,16, 203, 215, 216, 638, 722 ЦК України, ст.ст. 10,11,15, 61, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 14 липня 2014 року та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно - задовольнити у повному обсязі.
Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення під номером 25 (двадцять п'ять) у будинку по вулиці Армійська, яка складається в цілому з нежитлових приміщень, загальна площа 89, 1 кв.м., укладений 14 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований у реєстрі за № 243 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя