Номер провадження: 22-ц/785/906/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси 20.08.2009 року звернулося ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу у розмірі 3355412,98 грн. за кредитним договором та витрат по сплаті державного мита у сумі 1700 грн. та ІТЗ у сумі 120,00 грн.(т.1, а.с.2-5).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2010 року позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитом було задоволено у повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» 3355412 грн. 98 коп. (т.1, а.с.112-114).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2011 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2010 року було скасовано (т.1, а.с.140).

06.08.2013 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку 12705141 грн. 99 коп. (т.2, а.с.138-139).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 460 365 грн. 83 коп.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» судовий збір у сумі 1033 грн. і 40 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» судовий збір у сумі 1033 грн. і 40 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» судовий збір у сумі 1033 грн. і 40 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В іншій частині позовних вимог було відмовлено (т.2, а.с.148-149).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу на зазначене рішення суду (т.2 а.с.157-159).

01.11.2013року ОСОБА_2, користуючись своїм правом наданим ч.2 ст.300 ЦПК України, надала до суду заяву про відкликання апеляційної скарги (т.2 а.с.172).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2013року було повернуто апелянту (т.2, а.с.176).

29.04.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами (т.2, а.с.183-184).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.10.2014 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд судового рішення у звязку із нововиявленими обставинами було залишено без задоволення (т.2, а.с.262).

10.09.2015 року ОСОБА_2 знову подала до суду апеляційну скаргу на зазначене рішення суду (т.3 а.с.15-17). В обґрунтування апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідно до умов кредитного договору та діючого законодавства, для звернення до суду з позовними вимогами про дострокове повернення кредиту, позивачу необхідно було направити на адресу апелянта повідомлення (вимогу) про порушення зобовязань за кредитним договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит. Після чого, у разі не усунення зазначених банком порушень протягом встановленого кредитним договором строку, банк набуває право вимагати дострокового повернення кредиту та плати за кредит. Однак апелянт вважає, що належних та допустимих доказів направлення та отримання апелянтом зазначеної вимоги позивачем не надано. А листом який знаходиться в матеріалах справи, банк просить погасити прострочену заборгованість, а не дострокового повернення кредиту.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.10.2015 року (суддя Мартинова К.П.) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (т.3, а.с. 55-56).

08.02.2016 року в звязку з закінченням терміну повноважень судді Мартинової К.П. справу було передано для повторного автоматичного перерозподілу (т.3, а.с.158).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити. Звернув увагу на те, що відсутність права на судовий захист повязується з порушенням процедури дострокового стягнення.

В процесі розгляду апеляційної скарги оголошувалась перерва, слухання справи відкладалось.

В останнє судове засідання сторони не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, щочерез порушення прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором та в звязку з відсутністю на момент розгляду справи доказів погашення кредиту, сплати відсотків, штрафу суд прийняв рішення про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд зменшив розмір пені з 981 280,64 дол. США, що еквівалентно 7 843 376,16 грн. до 200 000 дол. США , що еквівалентно 1 598 600 грн., оскільки він значно перевищив розмір збитків, а також врахував інвалідність відповідачки ОСОБА_2

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів та відхиляючи доводи апеляційної карги вважає за необхідним зазначити наступне.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що 08.06.2007 року між АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/0029/74/76298 про надання кредиту у сумі 39600 дол. США строком з 08.06.2007р. по 08.06.2024р. під 12,5 % річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку погашення кредиту та відсотками за кредитом щомісячними фіксованими платежами (т.1, а.с. 20-30).

Відповідно до 4.1. Кредитного договору від 08.06.2007 року позивач повністю та в строки виконав зобовязання по даному договору, надавши ОСОБА_2 грошові кошти готівкою, що підтверджується квитанцією від 08.06.2007р. (т.1, а.с.44).

З метою забезпечення виконання зобовязання між позивачем та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_8 був підписаний договір поруки від 08.06.2007р. згідно п.1.2 якого ОСОБА_9 на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед позивачем відповідати по зобовязанням ОСОБА_2 (т.1, а.с. 31-33).

Також з метою забезпечення виконання зобовязання, між позивачем та відповідачами, ОСОБА_2, ОСОБА_6 був підписаний договір поруки від 08.06.2007р., згідно п.1.2. якого ОСОБА_10 на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед позивачем відповідачки по зобовязанням ОСОБА_2 (т.1, а.с. 34-37).

Згідно п.3.1. договорів поруки від 08.06.2007р. у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань по кредитному договору ОСОБА_2, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 несуть солідарну відповідальність перед позивачем на всю суму заборгованості, встановленому на момент подання позовної заяви (т.1, а.с 32,35).

19.06.2007р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно п.1.2 предметом договору іпотеки є нерухоме майно: ізольована чотирьохкімнатна квартира під номером 5 у будинку під номером 8, розташованому по пров. Маяковського у місті Одесі, загальною площею 185,5 кв.м.

Відповідно до п.3.1.4. договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що позичальником встановлені кредитним договором терміни повернення наданого йому кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит не дотримуються, у відповідача виникла прострочена заборгованість перед банком щодо погашення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами, яка на момент розгляду справи в суді не була погашена. Крім того, сторони під час укладання договору передбачили, в п.10.1. кредитного договору № 014/0029/74/76298 від 08.06.2007 року, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також право на дострокове стягнення всієї заборгованості (т.1, а.с. 23). При цьому право кредитора на стягнення достроково всієї суми кредитних коштів, разом з заборгованістю, що має місце на момент звернення до суду, також передбачена і законом ч. 2 ст. 1050 ЦК України. На вказані підстави для подібного стягнення неодноразово наголошував ВСУ в своїх правових позиціях (наприклад, у справі № 6-990цс15).

Щодо права на дострокове стягнення, судовий захист та його залежність від дотримання досудового порядку.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів направлення на адресу апелянта повідомлення (вимоги) про порушення зобовязань за кредитним договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, судова колегія виходить з наступного.

В матеріалах справи (т.1, а.с.47) є претензія вимога від 27.03.2009 року про наявність простроченої заборгованості по кредиту, з нарахованими несплаченими відсотками та нарахованою пенею у розмірі 10450,12 дол. США та вимога про ліквідування зазначеної заборгованості у 30-денний термін. Вже 20.08.08 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення як заборгованості, так і достроково всієї суми боргу.

За логікою представника відсутність повідомлення про дострокове стягнення є підставою для відмови в позові, оскільки зобовязання не змінилось. Між тим, на відміну від відносин поруки, де в судовій практиці виникало питання про співвідношення між вимогою та позовом, зокрема в судовій практиці, в тому числі ВСУ, на яку посилався представник відповідача, то якщо йдеться про відносини кредитування, то право на дострокове стягнення заборгованості є правом, яке узгоджене сторонами, передбаченому законом, проте реалізується виключено за волею кредитора в порядку передбаченому договором. При цьому для боржника момент виникнення обовязку достроково повернути всі кредитні кошти має значення тільки у разі коли ним здійснюється часткове погашення заборгованості, а тому правомірність такої вимоги кредитора може бути оспорена, зокрема в судовому порядку. Між тим, в справі, рішення за яким переглядається, оплата боржником після вищевказаної банку вимоги не здійснювалась. Таким чином, сам факт звернення до суду за позовом про стягнення кредитних коштів в контексті рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) N 15-рп/2002 від 09.07.2002 р. є реалізацією права на судовий захист свого порушеного права передбаченого договором та законом. Як вказав Конституційний суд України відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи, ненадання позивачем суду такої вимоги про дострокове стягнення в контексті наступного звернення до суду не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в умовах відсутності доказів погашення поточної заборгованості на момент звернення до суду та/або винесення рішення суду судом першої інстанції. Крім того, колегія суддів, враховує, що незважаючи на те, що відповідачка по справі була допущена до стадії апеляційного перегляду майже через два з половиною роки після його прийняття, ситуація з погашенням поточної заборгованості не змінилась.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, колегія суддів відхиляє скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_12

ОСОБА_13