Справа № 308/3429/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявою від 17.03.2016, що надійшла до Ужгородського міськрайонного суду 01.04.2016, звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 Позов мотивувався тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2012 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 30% річних. Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, банк управі в односторонньому порядку змінювати ліміт кредитування, відсоткову ставку за кредитом, тарифи та інші елементи кредитування, інформація про що розміщується на офіційному сайті банку в мережі Internet на сторінці http://privatbank.ua/terms/pages/70. Позичальник зобовязаний слідкувати за відповідними змінами в умовах кредитування, отримувати виписку з рахунку щодо здійснених за ним операцій, не допускати овердрафту тощо. Пунктом 1.1.7.12. Умов і Правил передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Банк свої зобовязання за договором виконав, а відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 29.02.2016 склав 11258,95 грн, із яких заборгованість: за кредитом 848,94 грн, за процентами 6797,68 грн, за пенею та комісією 2600,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 512,33 грн процентної складової штрафу.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право банку вимагати дострокового повернення всього заборгованого за кредитним договором, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27.01.2012 без номера у розмірі 11258,95 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2016 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. Зазначає, зокрема, що помилково додав до позовної заяви документи про укладання кредитного договору не з ОСОБА_3, а із іншою особою. Посилається на те, що сталася технічна помилка через велику кількість позовів до недобросовісних позичальників, вказує на поважність причини неподання доказів та на їх виключне значення для вирішення справи, що, на думку сторони, повинен врахувати апеляційний суд. Сторона вважає, що суд першої інстанції помітивши помилку не зясував обставини справи та фактично став на бік відповідача, чим позбавив банк права на справедливий розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідача ОСОБА_3, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його безпідставності та необґрунтованості, передусім, унаслідок відсутності в справі доказів укладання банком кредитного договору із ОСОБА_3 Рішення суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на доказах і матеріалах справи, яким дано правильну оцінку.

За загальними правилами, що випливають із положень ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 546, 548, 549, 550, ст. 626 ч. 1, ст. 627, ст. 628 ч. 1, ст. 634, ст. 638 ч. 1, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 641 ч. 1, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 і Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) (ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1, 2, 3) щодо укладання договору про споживчий кредит, такий договір, в т.ч., у разі укладання його за правилами договору приєднання, шляхом складання кількох документів і т.ін., повинен бути укладений у письмовій формі; істотні його умови, до яких належать, зокрема, індивідуальні умови кредитування (сума кредиту, процентна ставка за кредитом, порядок розрахунків за договором, умови щодо відповідальності сторін тощо), мають бути в ясній формі погоджені сторонами у спосіб, який би виключав спір щодо факту обізнаності та згоди із такими умовами; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; вчинений у письмовій формі правочин повинен бути підписаний його сторонами; дотримання належної форми і порядку укладання договору є обовязком саме кредитора сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови; обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Відповідачем є особа, яка, виходячи з правової позиції позивача, порушує (не визнає, заперечує тощо) його право і має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких) з метою поновлення прав позивача. Предмет позову (матеріально-правова вимога) ґрунтується на підставах позову, обумовлений цими підставами та повязаний із ними.

Підставами для предявлення позову, які зазначив у заяві позивач, були факти укладання 27.01.2012 ОСОБА_3 договору із банком, отримання позичальником кредиту в розмірі 2000,00 грн під 30% річних у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку та порушення ним своїх зобовязань за укладеним договором, унаслідок чого утворився борг, який станом на 29.02.2016 склав 11258,95 грн, із яких заборгованість: за кредитом 848,94 грн, за процентами 6797,68 грн, за пенею та комісією 2600,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 512,33 грн процентної складової штрафу. До позовної заяви було додано:

Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (Умови і Правила) без зазначення розміру кредиту та без відмітки про тип платіжної картки у відповідному розділі заяви, подану і підписану ОСОБА_4 27.01.2012 (а.с. 6);

підписану керівником банку «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода» (а.с. 7-8), у якій зазначено, зокрема: тип картки «MasterCard Mass»; валюта картрахунку UAH, базова процентна ставка 2,5% на місяць; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25-го числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості ПЕНЯ = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10,00 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочки за кредитом чи процентами 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму понад 50,00 грн; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів 500,00 грн + 5% від суми позову;

витяг із Умов і Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, у яких, зокрема, передбачається, що для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено у Памятці клієнта/Справке об условиях кредитования та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг; датою укладання договору є дата отримання клієнтом карти, вказана у заяві (п. 2.1.1.2.1.); строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами із встановленим мінімальним обовязковим платежем наведений у Памятці клієнта/Справке об условиях кредитования, яка є невідємною частиною договору (п. 2.1.1.12.4.); строк позовної давності стосовно вимог банку із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років (п. 1.1.7.31.) (а.с. 9-32);

копію паспорта ОСОБА_3 (а.с. 33);

розрахунок боргу за договором від 27.01.2012 на імя ОСОБА_3 (а.с. 4-5);

документи щодо статусу і правомочності позивача (а.с. 34-37).

Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, тоді як у Памятці клієнта/Справке об условиях кредитования поряд зі змістом Анкети-заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають процентну ставку за кредитом, комісії, умови відповідальності за порушення зобовязань тощо. Зазначене узгоджується зі змістом, зокрема, п.п. 1.1.6.1.-1.1.6.2.2. Умов і Правил, за яким про зміни у в умовах кредитування банк повідомляє клієнта і в разі, якщо одностороння зміна цих умов неможлива, передбачається підписання необхідних документів у банку, та узгоджується із нормами закону щодо дотримання прав сторін договору і фіксації його умов.

У заяві позивач зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідача банк не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та ухвалення судом заочного рішення, подав і окреме клопотання про розгляд справи у відсутність свого представника, в якому спеціально зазначив, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку банку відсутні (а.с. 3, 39).

На час розгляду позову судом першої інстанції у справі не було жодного документа, підписаного ОСОБА_3, який би вказував на укладання ним із позивачем 27.01.2012 кредитного договору, погодження його істотних умов тощо, такі документи на підтвердження предявлених вимог не були подані позивачем, який, виходячи з його правової та процесуальної позиції в справі, вважав наявні докази достатніми для вирішення спору по суті та просив розглянути справу у відсутність його представника (ст. 60 ч.ч. 1, 2, ст. 131 ч. 1 ЦПК України). Позивач надав суду заяву на видачу кредиту, подану до банку іншою особою, а не тією, яку було визначено відповідачем за позовом. Таким чином, у суді першої інстанції позивачем не було доведено факту укладання із відповідачем кредитного договору, з якого, за правовою позицією позивача, виник спір, а, отже, не було доведено наявності фактичних і правових підстав, якими обґрунтовувалися предявлені вимоги.

Оскарживши рішення суду апеляційним порядком, позивач на підтвердження доводів апеляційної скарги та факту укладання кредитного договору додав до неї копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, заповненої від імені ОСОБА_3 та оформленої працівником банку 14.10.2013 (а.с. 58). Утім, оформлена 14.10.2013 заява на видачу кредиту жодним чином не може свідчити про укладання 27.01.2012 кредитного договору, заборгованість за яким предявлено до стягнення, безвідносно до того, що й істотні реквізити зазначеної заяви не заповнені (тип картки, факт ознайомлення під розпис позичальника із Памяткою клієнта та ін.). Тобто, посилаючись на помилковість подання до суду першої інстанції відповідного доказу, позивач і до апеляційної скарги додав у якості доказу документ, який не має стосунку до справи, не узгоджується зі змістом і обґрунтуванням позовної заяви, не підтверджує підстав позову та його вимог.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача пояснив суду, що ця друга заява на видачу кредиту теж була подана банком помилково. У процесі позивач надав апеляційному суду копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, заповненої від імені ОСОБА_3 та оформленої працівником банку 27.01.2012, де проставлена відмітка у полі «Платіжна картка Кредитка «Універсальна»», довідку (без дати та вихідних реквізитів) про видачу 30.01.2012 ОСОБА_3 кредитної картки № 121690 із терміном дії «10/15», в якій міститься вказівка на підписання кредитного договору без номера 30.01.2012, довідку (без дати та вихідних реквізитів) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 за договором б/н від 30.01.2012, а також банківську виписку за цією кредитною карткою.

З цих матеріалів убачається, що Анкета-заява «разом із Памяткою клієнта, умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку… становить… договір про надання банківських послуг», як про це в ній зазначено. Тарифи банку, які теж є обовязковою складовою кредитного договору, не були додані ані до позовної заяви, ані апеляційному суду, як не була надана й доведена позичальнику під розпис Памятка клієнта. Кредитні ліміти були встановлені, зокрема, 30.01.2012 у розмірі 0,00 грн, 08.02.2012 у розмірі 2000,00 грн. ОСОБА_1 предявив позов про стягнення боргу, що виник із кредитного договору, що його зазначив у позовній заяві як укладений 27.01.2012 і саме щодо цього договору подав розрахунок боргу, проте, у наданих апеляційному суду довідках позивач зазначив кредитний договір, за яким була надана кредитна картка, як такий, що був укладений 30.01.2012. Поза тим, що вказані довідки за відсутності відповідних реквізитів документа не відповідають встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу і вже лиш через це не можуть братися судом до уваги, ці довідки вказують на інший кредитний договір, аніж той, із якого, за правовою позицією позивача, виник спір і який указаний у позовній заяві. Із банківської виписки випливає, що операції за карткою № 5211****1690 розпочалися 09.02.2012.

Умови і Правила містять суперечливі положення щодо моменту (дати) укладання договору. Так, з одного боку, зазначено, що підписанням заяви клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг, що за своїм правовим змістом відповідає положенням ст. 638, ст. 639 ч. 2, ст. 640 ч. 1 ЦК України, з іншого боку, одночасно вказано, що датою саме укладання договору є дата отримання картки, зазначена в заяві, тобто, дата укладання договору обумовлена іншою дією, яка повинна бути вчинена сторонами (видача/отримання картки) і має фіксуватися в заяві, що за своїм змістом не відповідає правилам ані частини 2 статті 640 ЦК України, у якій ідеться про дію, передбачену саме актом цивільного законодавства, ані частини 1 статті 212 ЦК України, оскільки не йдеться про обставину, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Такі положення по суті суперечать одні одним, допускають їх неоднозначне тлумачення щодо, зокрема, моменту виникнення відповідних правовідносин із правовими наслідками, що з цього випливають, чим створюють правову невизначеність. В Анкеті-заяві відсутня фіксація факту видачі у певний день відповідачу кредитної картки із відповідними її реквізитами.

Таким чином, і на час апеляційного розгляду справи позивачем не усунуті суперечності в його правовій позиції, суду не надано доказів, які б із належною повнотою підтверджували обґрунтованість підстав позову та його вимог, предявлених до ОСОБА_3 З огляду на встановлене, посилання позивача на поважність причин неподання суду першої інстанції належних доказів, на порушення процесуальних прав позивача цим судом тощо не можна визнати обґрунтованими, понад те, надана позивачу апеляційним судом можливість реалізувати процесуальні права та належно виконати процесуальний обовязок щодо доказування позову та апеляції не призвела до спростування правильності по суті та справедливості рішення суду першої інстанції.

У цьому звязку колегія суддів зауважує, що розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції, покладається саме на цей суд і є його обовязком (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 15, 107, 118 та інші норми ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України), а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції тощо. Тож недопустимим є фактичне ототожнення апеляційного суду із судом першої інстанції та розгляд ним позову заново, з підстав та із цілком іншими (новими) істотними доказами, які взагалі не були предметом розгляду, дослідження та оцінки судом першої інстанції за відсутності обєктивних перешкод для сторони навести відповідні підстави, своєчасно подати відповідні докази, реалізувати процесуальні права, виконати процесуальні обовязки і т.ін. Протилежне по суті нівелювало б правові зміст і призначення апеляційної перевірки судового рішення як стадії цивільного процесу та всупереч закону фактично позбавляло б відповідну сторону, в даному випадку відповідача, реального права апеляційного оскарження рішення суду, а також можливості реалізувати цивільні і процесуальні права, заявити відповідні клопотання і т.ін., здійснення яких у змагальному процесі є можливим саме і тільки на стадії розгляду справи судом першої, а не апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного, з тих підстав, із яких позов до ОСОБА_3 був предявлений, він не міг бути задоволений відповідно до закону, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для стягнення з ОСОБА_3 боргу із застосуванням указаних вище норм матеріального права, а тому правильно відмовив у позові, що по суті ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях.

Відтак, апеляційний суд не має підстав для задоволення апеляції позивача, скасування рішення суду першої інстанції із задоволенням позову, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді