№2-1938/11
№2-р/263/21/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Ковтуненка В.О.,

при секретарі Чертовій О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 травня 2011 року по даній справі було розірвано шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 29 жовтня 2005 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №992. Прізвище позивачки «ОСОБА_2» після реєстрації розірвання шлюбу залишено без змін - «ОСОБА_2».

У рішенні суду вказано, що судом було встановлено, що «ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Спору про місце проживання дитини та розділу майна не має.»

21 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у вказаній цивільній справі шляхом визначення того, з ким із батьків має проживати дитина. В обґрунтування зазначив, що у позовній заяві, з якою він погодився, було вказано, що дитина проживає разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні, проте відсутність у рішенні даної конкретизації викликає труднощі в оформленні статусу дитини, яка на даний час проживає разом із матір'ю на території іншої держави, на виїзд якої він дав офіційний дозвіл.

Сторони у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть у справі, чи з власної ініціативи, ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив які дії треба виконати.

Відповідно до положень ст.160, ст.161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків ; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько проживають окремою, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати.

Також, згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розумінні. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Малолітні діти потребують перш за все в жіночому догляді, якщо мати здатна його здійснити.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.220 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 травня 2011 року у справі №2-1938/11р. доповнити абзацом четвертим наступного змісту:

«Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.».

Абзаци перший, другий третій та четвертий відповідно вважати абзацами першим, другим, третім та п'ятим.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.О.Ковтуненко