Справа № 462/3781/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кирилюк А.І.

при секретарі Фрейдун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Завод «Львівсільмаш» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобовязання сплачувати щомісячні суми відшкодування,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, яку неодноразово уточнював та доповнював, в якій просить суд стягнути з відповідача ПАТ «Завод «Львівсільмаш» заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 45975,60 грн.; стягнути з відповідача ПАТ «Завод «Львівсільмаш» на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.; зобовязати відповідача ПАТ «Завод «Львівсільмаш» виплачувати позивачу щомісячні страхові виплати в сумі 1702,80 грн.; зобовязати відповідача ПАТ «Завод «Львівсільмаш» оформити належним чином оригінали акта про нещасний випадок, скріпивши його належним підписом та печаткою на підставі копії акта № 82 від 09.09.1964 року.

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач покликається на те, що працюючи в ливарному цеху Заводу Львівсільмаш, 09 вересня 1964 року із ним стався нещасний випадок, про, що було складено відповідний акт щодо нещасного випадку на виробництві. Внаслідок отриманої травми, йому було встановлено інвалідність другої групи на один рік, а в подальшому інвалідність третьої групи довічно, у зв'язку із чим, підприємство виплачувало йому (пенсію) компенсаційні витрати за період з 1965 року по 2005 рік. В 2005 році у звязку із виходом на пенсію він переоформив пенсію по інвалідності на пенсію за віком. Після отримання трудового каліцтва він до Заводу за відшкодуванням шкоди не звертався, так як тоді шкода відшкодовувалась, якщо заробітна плата працюючого після нещасного випадку була меншою ніж до настання нещасного випадку і саме ця різниця була розміром відшкодування. Оскільки його заробітна плата була меншою ніж до настання нещасного випадку, він до відповідача не звертався, у звязку із відсутністю на це правових підстав. Після виходу на пенсію за віком позивач перестав отримувати будь які компенсації. У звязку із утворенням у 2001 році Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань відповідач зобовязаний був передати оригінал акту щодо нещасного випадку вищезгаданому фонду або позивачу, проте не зробив цього. У звязку із відсутністю оригіналу акту Фонд відмовляється призначити позивачу виплату страхових платежів. При цьому сам факт нещасного випадку не оспорюється, а неодноразові звернення до відповідача залишаються без уваги. Крім цього, враховуючи, що невидачею вищезгаданого акту позивачу заподіяно моральну шкоду він просить суд стягнути її розмір з відповідача.

Керуючись галузевою угодою на 2016-2020 роки між Мінекономрозвитку і торгівлі України та профспілкою машинобудівників України просить стягнути з відповідача щомісячне відшкодування в розмірі 1702,80 грн., яке складається з:

середньомісячна тарифна ставка 2838 грн., в тому числі мін. зарплата в Україні 1450 грн. х кваліфікаційний коефіцієнт 1,45 = 2102,5 грн.

2102,50 грн. х коефіцієнт третього розряду 1,35 = 2838 грн.

Відсоток втрати працездатності 0,60 х 2838 грн. = 1702,80 грн. (розмір щомісячного відшкодування);

Період, за який проводиться нарахування відшкодування: з часу подачі до суду позовної заяви по даний час з червня 2014 року 27 місяців.

1702,80 грн. х 27 місяців = 45975,60 грн. (сума матеріального відшкодування)

Розмір моральної шкоди 50 000 грн. заподіяної сильними душевними і фізичними стражданнями внаслідок нещасного випадку та встановлення інвалідності.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засідання проти позову заперечив, подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких, просить в позовних вимогах відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем в своєму позові не наведено жодних доказів, які б свідчили про ступінь втрати працездатності та дали б можливість визначити розмір страхової виплати втраченого заробітку. Також, зазначає, що позивач жодного разу не звертався до ВАТ «Завод «Львівсільмаш» про відшкодування втрати працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві та не надавав документів, які б свідчили про ступінь втрати працездатності. Крім того, в силу вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, починаючи з квітня 2001 року всі страхові платежі, спрямовані на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом виплачує Фонд соціального страхування від нещасних випадків, а не підприємство, тому просить відмовити в задоволені позову за безпідставністю такого.

Вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, перебував у трудових відносинах з ПАТ «Завод «Львівсільмаш» з 1964 року по 2012 роки, що стверджується копією Трудової книжки серії БТ-І № 3757429 (а.с. 8).

Встановлено, що 09.09.1964 року під час виконання позивачем своїх трудових обовязків, із ним стався нещасний випадок - травма руки, що стверджується Актом про нещасний випадок на виробництві № 82 від 09.09.1964 року (а.с. 4)

Внаслідок отриманої травми йому, позивачу було встановлено інвалідність другої групи на один рік, а в подальшому інвалідність третьої групи довічно, що стверджується довідками серії КП № 254908 від 30.11.1964 року та довідкою серії ЯЮ №198608 від 27.11.1965 року /а.с.5-6/.

В 2005 році у звязку із виходом на пенсію позивач переоформив пенсію по інвалідності на пенсію за віком. Після отримання трудового каліцтва він до заводу за відшкодуванням шкоди не звертався. Ця обставина визнана сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно довідки серія 10 ААА № 266206 від 29.09.2015 року (а.с. 238) ступінь втрати професійної працездатності позивачу звязку з виробничою травмою становить 60%, також ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV (далі Закон №1105-ХІV) особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних з виконанням ними трудових обовязків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 4 ч. 3 Закону №1105-ХІV, передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акту, перелік документів, а також строк передачі встановлюється Фондом.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» на підставі Закону № 1105-XIVу вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України.

Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника Фондом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі № 876/3779/14 зобовязано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Львові розглянути справу про страхові виплати на підставі поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів та прийняти рішення відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а відтак позовна вимога ОСОБА_1 про призначення та виплату щомісячних страхових платежів, яка ним заявлена до ПАТ «Завод «Львівсільмаш», задоволенню не підлягає, вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 подібних фактів у позовній заяві не навів, доказів на їх підтвердження не надав.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом від сплати судового збору звільнений законом. Таким чином, від сплати судового збору позивача слід звільнити на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючисьч. 3 ст. 209 ЦПК України, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Завод «Львівсільмаш» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобовязання сплачувати щомісячні суми відшкодування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складений та підписаний 26.09.16 року.

Суддя: (підпис). З оригіналом згідно.

Суддя Кирилюк А.І.