У х в а л а

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Заводського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат I-III ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року прокурор Заводського району м. Миколаєва, який діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної ради, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року, позов прокурора Заводського району м. Миколаєва задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні приміщенням позначеним, літ. В-1, шляхом його звільнення.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом установлено, що в оперативному розпорядженні і на балансі Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради знаходиться майновий комплекс, в тому числі приміщення літ. В-1, яке входить до складу майнового комплексу, що розташований по АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1. 2. статуту Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату № 7 об'єкт є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє Миколаївська обласна рада. Органом управління навчальним закладом є Миколаївська обласна державна адміністрація в особі Департаменту освіти, науки та молоді облдержадміністрації.

У вересні 2003 року керівництвом школи-інтернату № 7 декільком працівникам школи-інтернату № 7, у тому числі відповідачці, у зв'язку з відсутністю житла було надано для проживання, без права реєстрації, нежиле приміщення літ. В-1 відповідно до техпаспорта (а. с. 41-42).

За час користування приміщенням відповідачка, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, на квартирному обліку не перебуває, самовільно, без згоди власника та школи-інтернату, провела реконструкцію приміщення та здійснила певні ремонтні роботи, облаштувавши приміщення для свого мешкання.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про визнання права власності на новостворене майно, а саме на приміщення літ. В-1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2014 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2014 року залишено без змін.

Судом також установлено, що згідно з технічною характеристикою спірне житло не є жилим і не утворює житловий фонд, входить до єдиного господарчо-побутового комплексу школи - інтернату та не віднесено до державного, громадського чи житлового фонду соціального значення. Відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось.

Керівництво закладу та первинна профспілкова організація школи- інтернату № 7 неодноразово повідомляли ОСОБА_6 про необхідність звільнення приміщення школи. ОСОБА_6 добровільно приміщення не звільнила, а тому школа-інтернат № 7 позбавлена можливості користуватися спірним майном, що підтверджується відповідним актом школи-інтернату № 7 від 22 вересня 2014 року.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК Українипередбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора Заводського району м. Миколаєва та враховуючи положення ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України,суди дійшли правильного висновку, що позивачеві, як власнику нежитлового приміщення літ. В-1, чиняться перешкоди з боку ОСОБА_6 в реалізації права власності, що є підставою для захисту прав позивача шляхом зобов'язання звільнити вказане приміщення.

Статтею 60 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди правильно виходили із того, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності користування спірним приміщенням, а з матеріалів справи вбачається, що вона зареєстрована АДРЕСА_2, а тому позовні вимоги прокурора Заводського району м. Миколаєва підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К.Парінова

А.О. Леванчук