АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/2544/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1771/16Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Карнауха П.М.

суддів: Акопян В.І., Лобова О.А.

секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла"

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла", третя особа Управління Держпраці у Полтавській області про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання неправомірним формулювання причин звільнення, внесення змін у трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" №135 від 04 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_2.

Визнано неправильним формулювання причини звільнення та зобов'язано відповідача змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_2 зі «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України», зазначивши дату звільнення «16.04.2013 року».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" на користь ОСОБА_2 13 738,58 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" на користь ОСОБА_2 1000 грн. моральної шкоди.

З рішенням не погодилися як позивач ОСОБА_2, так і відповідач ТОВ «Дукла», подавши на нього апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права прохає змінити рішення суду в частині визначення дати його звільнення, зазначивши датою звільнення 04 квітня 2013 року.

При цьому вказує, що заяву про звільнення з займаної посади, яка була погоджена відповідачем, він подав 02.04.2013 р. та прохав звільнити його з 04.04.2013 р. з займаної посади у звязку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання, тому вважає, що є всі підстави для задоволення вимог про скасування наказу та зміни причин формулювання звільнення його з роботи саме з 04.04.2013 року.

Також прохає скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухваливши нове про повне задоволення позову.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 16397,66 грн. за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.04.2013 р. (дня наступного за звільненням) по 17.07.2013 року (день видачі трудової книжки), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 221,59 грн., помножених на 74 дні затримки розрахунку.

Окрім того, оскільки неправильне формулювання причини звільнення позивача перешкоджало його працевлаштуванню, вважає, що відповідач повинен сплатити йому 18835,15 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати видачі трудової книжки 18.07.2013 р. по дату прийняття на нову роботу 12.11.2013 р., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 221,59 грн., помножених на 85 робочих днів.

Посилається на те, що вказані вимоги були заявлені ним у 2013 році та уточнені в 2016 році в частині розміру заборгованості, тому вважає, що суд безпідставно відхилив їх за пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідач не заявляв.

Також не погоджується з рішенням суду щодо часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди, яку оцінює в 5000,00 грн. та прохає стягнути в повному обсязі на його користь з відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Дукла» прохає з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи скасувати рішення суду першої інстанції.

Вважає, що підприємство не мало права звільняти позивача з 16.04.2013 року, оскільки дане звільнення порушувало б його право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, оскільки позивач подав заяву про звільнення з 02.04.2013 р., у звязку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання, а належних доказів, які б дозволили звільнити позивача без відпрацювання двотижневого строку ним надано не було, тому в задоволенні заяви позивача підприємство відмовило.

Вказують, що в листках непрацездатності, які підтверджували, що позивач з 05.04.2013 р. по 13.04.2013 р., з 22.04.2013 р. по 30.04.2013 р. та з 03.05.2013 р. по 10.05.2013 р. знаходився на лікарняному, зазначено місцем роботи позивача ТОВ «Дукла», тому позивач вважав себе працівником підприємства.

На думку відповідача, судом скасовано законний наказ № 135-К від 04.07.2013 р. про звільнення позивача та, як наслідок, безпідставно задоволено вимоги про компенсацію коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 08.11.2007 року прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «Дукла»; 02.04.2013 року подав заяву про звільнення його із займаної посади головного інженера ТОВ «Дукла» у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 4 квітня 2013 року (Т. 1 а.с.8).

Наказом №78-К від 11 квітня 2013 року (Т. 1 а.с.11) ОСОБА_2 звільнений за прогул згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається з листків непрацездатності ОСОБА_2 був звільнений від роботи у зв'язку з хворобою з 05.04.2013 року по 13.04.2013 року, з 22.04.2013 року по 30.04.2013 року, з 03.05.2013 року по 10.05.2013 року (Т. 1 а.с.18-19).

Наказом №80-к від 15.04.2013 року скасовано наказ №78-к від 11.04.2013р. про звільнення ОСОБА_2 згідно з п.4. ст.40 КЗпП України (Т. 1 а.с.13).

29.05.2013 року ОСОБА_2 повторно подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку переходом на іншу роботу та зміною місця проживання з 29.05.2013 року (Т. 1 а.с.20 ).

Наказом №135-К від 04.07. 2013 року за відсутність на робочому місці з 11.05.2013 по 04.07.2013 року ОСОБА_2 звільнений за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (Т. 1 а.с.).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КзПП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що причини розірвання договору на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України у строк, про який просить працівник, мають бути поважними і підлягають встановленню.

На підставі пояснень представника позивача судом було встановлено, що докази на підтвердження переходу ОСОБА_2 на нове місце роботи в іншу місцевість не надавалися. При цьому, представник позивача послався на те, що чинне законодавство не містить такої вимоги, а керівник підприємства на заяві від 02.04.2013 року погодився на зазначені умови, що відображено у його резолюції.

Встановивши, що позивач не надав до заяв та в суді доказів поважності причин, що слугували б підставою для розірвання трудового договору у строк, про який він просить, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що трудовий договір має бути розірваний з ініціативи працівника по закінченню встановленого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку, який починає свій перебіг з 02.04.2013 року та закінчується 16.04.2013 року.

Також суд вірно зазначив, що резолюція керівника на заяві позивача від 02.04.2013 року не доводить ту обставину, що підприємство погодилося з його заявою та не звільняє працівника від обов'язку підтвердити обставини передбачені ст. 38 КЗпП України.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що днем звільнення позивача з роботи слід вважати 16.04.2013 року, а звільнення позивача наказом №135-К від 04.07. 2013 року за відсутність на робочому місці з 11.05.2013 р. по 04.07.2013 р. за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, у зв'язку із чим такий наказ обґрунтовано скасовано судом першої інстанції разом із зміною формулювання та дати звільнення.

Вірно встановивши, що трудову книжку позивачем було отримано на підприємстві 17.07.2013 року з вини відповідача, суд першої інстанції на підставі ст. 47, ч.3, ч.4 ст. 235 КЗпП України та з урахуванням розяснень, викладених у п. п. 2, 8 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 13738,58 грн., виходячи з довідки підприємства №131/2 від 10.04.2014 року, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача становить 221,59 грн., та визначив час затримки, з 17.04.2013 року (день наступний за днем звільнення) по 17.07.2013 року (день видачі трудової книжки) 62 дні.

Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що, оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Встановивши, що позивачу неодноразово відмовляли у прийнятті на роботу, що вбачається з наявних у справі повідомлень від роботодавців (а.с. 172-174), районний суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2013 року (наступний день після видачі трудової книжки) по 12.11.2013 року (день працевлаштування), повязаного з неправильним формулюванням причин звільнення в трудовій книжці, що перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 38 КЗпП України, та оскільки позивач доповнив позов зазначеною вимогою лише 25.02.2016 року, а про порушення своїх законних прав дізнався у день видачі трудової книжки 17.07.2013 року, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Згідно ч.1 ст.237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність факту порушення законних прав позивача, пов'язаних із незаконним звільненням та затримкою у видачі трудової книжки, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало додаткових зусиль для організації життя та частково задовольнив позовні вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн., виходячи з принципів розумності та справедливості, а також негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 зводяться лише до незгоди з рішенням суду, відтак на увагу колегії суддів не заслуговують.

Посилання в апеляційній скарзі ТОВ «Дукла» не спростовують правильності висновків місцевого суду, також зводяться до незгоди з судовим рішенням, а наведені в ній правові норми тлумачаться відповідачем на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1