У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, до публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», треті особи: управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Українсько - американське спільне підприємство з іноземними інвестиціями «Влада-Промтекст», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання іпотечного договору недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 5 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті Ворота», та Українсько - американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «Влада-Промтекст» (далі - УАСПІІ «Влада-Промтекст») укладено договір на кредитну лінію (невідновлювальну) з подальшими змінами, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у poзмipi, що не перевищує 1 202 168 доларів США, 328 019 Євро, 247 503 грн, а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк не пізніше 10 серпня 2011 року та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та в розмірах, передбачених п. 1.1 кредитного договору. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 29 квітня 2011 року між банком і ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з яким останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 27 222 659 грн 44 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на іпотечне майно, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання права ПАТ «Банк Золоті Ворота» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі -покупцеві, iз застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

У березні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулись до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на час укладання іпотечного договору від 29 квітня 2011 року в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та фактично проживав з дня народження їх син - ОСОБА_6, а оскільки попереднього дозволу органу опіки та піклування для укладання договору ними отримано не було, просили суд визнати цей договір недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2015 року позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_4, ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_1загальною площею 227,4 кв. м, що належить їм на підставі свідоцтва про право власності від 5 грудня 2002 року та є предметом іпотеки за іпотечним договором від 29 квітня 2011 року, на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» (в стані ліквідації) у рахунок погашення заборгованості УАСПІІ «Влада-Промтекст» за кредитним договором від 5 вересня 2008 року з урахуванням всіх змін до нього в розмірі 27 222 659 грн 44 коп.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання права ПАТ «Банк Золоті Ворота» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві, із застосуванням процедури продажу встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, задоволено. Визнано іпотечний договір від 29 квітня 2011 року недійсним.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуванерішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Золоті Ворота» та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд стягнув заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_4, ОСОБА_5 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,на який їх син права власності не має, тому при укладання іпотечного договору права неповнолітньої дитини не порушені.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, право користування яким має неповнолітній ОСОБА_6, укладений сторонами з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» без відповідного на це попереднього дозволу органу опіки та піклування. Звернення стягнення на іпотечне майно, яке є єдиним житлом неповнолітнього, може унеможливити його користування цим нерухомим майном у подальшому.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк Золоті Ворота», та УАСПІІ «Влада-Промтекст» укладенодоговір на кредитну лінію (невідновлювальну) з подальшими змінами, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у poзмipi, що не перевищує 1 202 168доларів США, 328 019 євро, 247 503 грн, а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит у строк не пізніше 10 серпня 2011 року та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та в розмірах, передбачених п. 1.1 кредитного договору. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання 29 квітня 2011 року між банком і ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з яким останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20 січня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 27 222 659 грн 44 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Крім того, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Таким чином, встановлена норма зобов'язує нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). Тому нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Тобто право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги.

Отже, згода органу опіки і піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд не надав належної правової оцінки положенню п. 3.1. іпотечного договору, в якому іпотекодавці зазначають, що майно нікому іншому не продано, не передано в іпотеку, під забороною (арештом) не перебуває, судових справ щодо нього не ведеться. Прав інших осіб, у тому числі прав дітей (осіб віком до вісімнадцяти років) іпотекодавців, на користування майном немає.

Разом з тимвчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей провизнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до чч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_6, апеляційний суд не врахував, що іпотекодавці не визнавали право проживання дитини в жилому приміщенні, про що повідомили іпотекодержателя.

У зв'язку з наведеним суд повиненвиходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки, яке повинно ґрунтуватись на документальній підставі та на підставі закону.

При цьому за відсутності реєстрації дитини в оспорюваному житловому приміщенні, суду належить з'ясувати наявність у дитини іншого місця проживання.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не перевірив наявність у дитини іншого місця проживання, не врахував, що у власності подружжя ОСОБА_8 крім квартири, яка є предметом іпотеки, наявне й інше нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, що знаходиться у приватній власності подружжя з 2003 року, та дійшов передчасного висновку про те, що іпотечне майно є єдиним житлом неповнолітнього ОСОБА_6

Таким чином, апеляційний суд у порушення положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з іпотечного договору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, дійшовши передчасного висновку про відмову в первісному позові та задоволення зустрічного позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик