Справа № 441/1259/15 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1244/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

31 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_2. В даному будинку зареєстрована, але фактично не проживає понад рік її невістка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жодних витрат по оплаті та утриманню будинку не несе. Вона - позивачка має право скористатися субсидіями на житлово-комунальні послуги, однак через те, що відповідачка зареєстрована у її житловому будинку, оформити такі не може. Просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлом. Правовою підставою вирішення спору вказувала ст. 405 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 - задоволено.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком) АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (мешканки АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (мешканки АДРЕСА_3) судовий збір 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. 60 коп.).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що 30 жовтня 2004 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб. З цього часу вона була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_2. Крім них, у цьому будинку проживали їхні неповнолітні діти та батьки ОСОБА_5 Після народження другої дитини їх шлюб почав розпадатись по тій причині, що чоловік зловживав алкогольними напоями, негативно відносився до неї та дітей, внаслідок чого в домі були постійні сварки та образи. В стані алкогольного сп'яніння чоловік був агресивним та некерованим, міг нищити та ламати речі, двері. Така його поведінка підтримувалась його батьками і вона з дітьми періодично змушена була проживати у своїх батьків або у знайомих, оскільки проживання в одному будинку з чоловіком було нестерпним. Суд ці обставини до уваги не взяв і не визнав їх поважними причинами відсутності за місцем проживання. Через таку поведінку чоловіка, рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року шлюб було розірвано. Судом не взято до уваги і те, що відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням. Звертає увагу на те, що підставою для її виселення не може бути оформлення її колишнім свекром ОСОБА_4 субсидії. Іншого житла для проживання у неї та неповнолітніх дітей немає, оскільки в її батьків на малій площі проживають шестеро осіб. Більше того, суд першої інстанції відмовив їй у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи довідки Угрівської сільської ради з місця проживання. Втрата права користування спірним будинком порушує її права, гарантовані статтею 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбчено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення суду не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керуючись положеннями ст. ст. 71, 72, ч. 2 ст. 163 ЖК України, ст. ст. 391 та 405 ЦК України, виходив з того, що відповідачка була відсутня у спірному будинку без поважних причин більше року, створює перешкоди позивачці у здійсненні права власності цим будинком, не виконує обов'язки по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг як передбачено ч. 2 ст. 163 ЖК України, договір найму між сторонами не укладався, будь-яких законних підстав для її проживання у спірному будинку судом не встановлено.

Проте з такими висновками районного суду не можна погодитись з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок - власником будинку по АДРЕСА_2 є позивачка ОСОБА_2 (а.с. 5).

30 жовтня 2004 року відповідачка та син позивачки ОСОБА_5 зареєстрували у відділі РАЦСу Городоцького районного управління юстиції Львівської області шлюб, актовий запис № 97 (а.с. 10).

З довідки Угрівської сільської ради Городоцького району Львівської області № 1444 від 20.08.2015 року та будинкової книги вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.02.2006 року зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с. 11, 12-20).

Наведене свідчить, що відповідачка ОСОБА_3 вселилася до спірного будинку як член сім'ї власника будинку - позивачки ОСОБА_2 - матір'ю її бувшого чоловіка ОСОБА_5

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням: фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається із змісту позовної заяви, позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у зв'язку з тим, що та (її колишня невістка) зареєстрована в її будинку, але не проживає понад один рік, шлюб з її сином ОСОБА_6 розірвано 12.02.2015 року, жодних витрат по оплаті та утриманню будинку не несе, вона - позивачка має право скористатися субсидіями на житлово-комунальні послуги, однак через те, що відповідачка зареєстрована у її житловому будинку, оформити такі не може. Як на правову підставу вирішення спору позивачка посилалася на ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Проте судом першої інстанції не враховано, що невиконання обов'язку щодо участі в утриманні будинку членом сім'ї власника є підставою для звернення до суду із відповідними вимогами до такої особи, а не визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком).

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_3 послалася на те, що вона 30 жовтня 2004 року зареєструвала шлюб з сином позивачки ОСОБА_5. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей, ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_6 - дочка ОСОБА_8. З часу реєстрації шлюбу вона була зареєстрована та проживала у спірному будинку з дітьми, чоловіком та його батьками. Позивачка з нею при вселенні у будинок договору найму не укладала. Вказаний шлюб почав розпадатись після народження другої дитини по тій причині, що чоловік - ОСОБА_5 зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого в домі були постійні скандали та образи. У стані алкогольного сп'яніння він ставав агресивним та некерованим, міг «трощити» речі, ламати двері. Негативне ставлення колишнього чоловіка до неї та їхніх дітей підтримували і батьки чоловіка, з якими вони проживали, тому вона змушена була періодично йти до своїх батьків, оскільки проживання у спірному будинку ставало нестерпним. Проте через певний час вона поверталась у будинок позивачки, де зареєстрована і понині, так як в будинку її - відповідачки батьків невелика жила площа та в ньому зареєстровано і проживає шість осіб. Однак після неодноразових скандалів, образ вона була вимушена піти тимчасово проживати до знайомих. Через таку поведінку чоловіка, їхній шлюб 12 лютого 2015 року було розірвано. Тобто посилалась на те, що зв'язок зі спірним житлом вона не втратила і відносилась до нього як до свого єдиного житла (а.с. 43-45).

Про те, що спільне життя з сином позивачки у відповідачки не склалося через постійні сварки та зловживання ним алкоголем, визнав і сам ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, яким шлюб між ними розірвано (а.с. 10).

Наведене також свідчить про те, що відповідачка не з власної волі тимчасово залишала спірний будинок. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5, між ним та нею, а також батьками ОСОБА_5 виникли неприязні стосунки, що стало причиною для тимчасової зміни її місця проживання.

Іншого житла у відповідачки немає, а по місцю проживання її батьків проживає семеро осіб (а.с. 64).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Як убачається з чотирьох актів, складених Угрівською сільською радою Городоцького району Львівської області 29.01., 27.02., 27.03., 20.08.2015 року та завірених сільським головою, відповідачка ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані але не проживають у АДРЕСА_2. Колегія суддів не визнає дані акти належним доказом, оскільки такі складені зі слів позивачки, зацікавленої особи у результаті розгляду справи, а також одних і тих же сусідів «свідків» - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 6, 7, 8, 9).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного із них.

З довідки № 1444 від 20.08.2015 року Угрівської сільради видно, що внучки позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстровані у спірному будинку, проте місце їх проживання не зазначено (а.с. 11). Однак, ухвалюючи рішення про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним будинком, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та не перевірив місце проживання неповнолітніх дітей, які залишились та мешкають після розірвання шлюбу з матір'ю.

Також районний суд не врахував, що при розірванні в судовому порядку між відповідачкою та сином позивачки шлюбу, питання щодо визначення місця проживання дітей не вирішувалось, а отже ОСОБА_5, який проживає у спірному будинку з своєю матір'ю - позивачкою ОСОБА_2, як батько неповнолітніх дітей має рівний обов'язок з відповідачкою із забезпечення їх житлом.

Тобто суд, не врахувавши вказаних вище обставин, не з'ясувавши та не перевіривши, що у відповідачки відсутнє інше житло, неповнолітні внучки позивачки мешкають з відповідачкою в чужих людей, чим порушується їхнє право на житло, дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції безпідставно керувався положеннями ст. ст. 71, 72, ч. 2 ст. 163 ЖК України та ст. 391 ЦК України, оскільки за змістом ст. 391 ЦК України позов про захист права власності подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Такий позов може бути поданий з іншими вимогами. Крім того, ст. 391 ЦК України не регулює визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, застосування якої вимагає встановлення певних фактичних обставин. Також слід зазначити, що ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР можуть бути застосовані щодо житла державного або комунального фонду, а не приватного.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що у відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивачки ОСОБА_2 в користь відповідачки ОСОБА_3 слід стягнути 267,96 грн. оплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 267,96 грн. (двісті шістдесят сім гривень 96 копійок) оплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Шандра М.М.

Шумська Н.Л.