Провадження № 22-ц/779/777/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно за заповітом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулась в суд з указаним позовом до ОСОБА_5, який є її братом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності за заповітом на 5/6 частин спадкового майна (будинковолодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1) та на грошові вклади в сумі 10 000 грн. у ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», та в сумі 22 000 грн. в ПАТ «Ощадбанк». Вимоги мотивувала тим, що вказане спадкове майно залишилось після смерті її батька, який склав заповіт на її користь, заповівши їй все своє майно. Стверджувала, що вона у встановлений законом строк прийняла спадкове майно, хоча не подала заяву про прийняття спадщини, але вона поховала спадкодавця та користується спадковим майном.

ОСОБА_5 подав зустрічний позов, який мотивував тим, що позивачка не прийняла спадщину за заповітом батька, він же прийняв відповідну спадщину за законом шляхом подання заяви нотаріусу, а також був зареєстрований у встановленому законом порядку у спірному домоволодінні. Однак позивачка заперечує право відповідача, а тому відповідач просив суд визнати за ним право власності на 5/6 часток домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1, на банківський вклад на суму 10 000 гривень в ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та на банківський вклад на суму 22 000 гривень в ПАТ «Ощадбанк».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року в первісному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_5 на 5/6 часток домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1, на банківський вклад в ПАТ «Банк Фінанси та кредит» за договором №219/370-13 від 05.03.2013р. на ім`я ОСОБА_7. В іншій частині позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, апелянт посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що суд проігнорував інформацію Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про відсутність документів власності на житловий будинок та земельну ділянку. Апелянт стверджує, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, що також вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Самочинно збудованими, як зазначає апелянт, є літня кухня (літ.Б), сарай (літ.В), сарай (літ.Г), гараж (літ.Ж) згідно технічної інвентаризації. На думку апелянта, у суду не було підстав визнавати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, оскільки це суперечить роз'ясненням Верховного Суду України у п.7 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" та роз'ясненням, даних Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" та інформаційному листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13.

На думку апелянта, суд, всупереч викладеній у вказаному литі позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, не з'ясував, чи дійсно вказаний у рішенні кадастровий номер земельної ділянки існує і чи присвоєний саме цій земельній ділянці. Згідно офіційної інформації Держгеокадастру, яка міститься на офіційному сайті, відомості про земельну ділянку з таким кадастровим номером відсутні.

Крім того апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права. Вказані порушення полягають у тому, що, по-перше, суд не вирішив клопотання позивача про витребування з нотаріальної контори спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_7, по-друге, не викликав та не допитав свідків, і, по-третє, не вирішив питання розподілу судових витрат.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених ним у письмовому запереченні, та просив скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апелянтом рішення суду оскаржується в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки апелянт в апеляційній скарзі наводить доводи щодо незаконності рішення саме в цій частині і просить ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_5 в задоволенні зустрічного позову, тому саме в цій частині рішення підлягає перегляду апеляційним судом. В іншій же частині - відмови у задоволенні первісного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову (відмови у визнанні права на вклад у ПАТ "Ощадбанк") - рішення не оскаржується і апеляційним судом не переглядається. Підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги відсутні, оскільки під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що батьки відповідача і позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за час перебування у шлюбі набули у спільну сумісну власність будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Після смерті матері - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на її частину будинковолодіння, а саме, на 1/2 частки. Інша частина домоволодіння належала батькові - ОСОБА_7.

Після смерті матері спадкоємцями - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - було оформлено право на спадщину за законом. 19 грудня 2011 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (на будинковолодіння), а саме: за ОСОБА_5 - на 1/3 частку та за ОСОБА_7 - на 2/3 частки, в тому числі з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовилась позивачка (а.с.7).

Крім того, 16 березня 2012 року спадкоємцями було отримано ще одне свідоцтво про право на спадщину в тих самих частках на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.10).

Суд першої інстанції задовольнив позов частково, визнавши за ОСОБА_5 право власності на 5/6 часток домоволодіння в цілому та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Однак з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.12.2011 року (а.с.7) вбачається, що вищевказане будинковолодіння складалося з будинку житлового, цегляного, житловою площею 62,8 кв.м., загальною площею 116,3 кв.м., зазначений в плані літерою "А", убиральні, цегляної, загальною площею 2,5 кв.м., зазначена літерою "Д", колодязя, з металевої труби, зазначений під №1, огорожі, з металевої сітки, загальною площею 85,7 кв.м., зазначена під №2. Вказане майно належало спадкодавцю ОСОБА_8 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно, посвідченого Івано-Франківською нотаріальною конторою 15.12.1969 року за реєстром №740/Д, рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №218, виданого Івано-Франківською міською радою 21.04.1977 року, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 09.06.1977 року за реєстраційним номером 35209117, номер запису 3085 в книзі № 22.

Із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.13-17) встановлено, що до складу даного будинковолодіння входить: житловий будинок, площею 120,1 кв.м.; літня кухня, площею 28,2 кв.м.; сарай, площею 7,7 кв.м.; сарай, площею 15,1 кв.м.; убиральня, площею 2,5 кв.м.; гараж, площею 24,8; колодязь; огорожа.

При цьому, літня кухня, два сараї та гараж є самовільно збудованими (а.с.13, зворот), тобто є самочинним будівництвом. Крім того ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.107).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено наступне: якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Виходячи із наведених норм закону та роз'яснень, у суду не було підстав для визнання права власності за ОСОБА_5 на домоволодіння в цілому, що включає і самовільно збудовані споруди (літня кухня, два сараї та гараж). Суд повинен був визнати право власності тільки на те нерухоме майно, яке збудоване із дотриманням встановленого законом порядку та право власності на яке оформлене та зареєстроване відповідно до законодавства. А таким майном є будинковолодіння, що складається із житлового будинку, убиральні, колодязя, огорожі та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Отже, визнавши право власності на спірне домоволодіння в цілому, суд неправильно застосував вищевказані норми матеріального права.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_5 право власності на 5/6 земельної ділянки, суд не конкретизував її площу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд не з'ясував, чи дійсно вказаний у рішенні кадастровий номер земельної ділянки існує і чи присвоєний саме цій земельній ділянці, оскільки згідно офіційної інформації Держгеокадастру, яка міститься на офіційному сайті, відомості про земельну ділянку з таким кадастровим номером відсутні. Такі доводи не заслуговують на увагу, тому що спростовуються свідоцтвом про право на спадщину від 16 березня 2012 року, в якому чітко вказано, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданого Івано-Франківською міською радою 15 грудня 1993 року на підставі рішення №486 від 29 грудня 1993 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №6866, кадастровий номер НОМЕР_1.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року в частині визнання права власності на нерухоме майно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати в порядку спадкування за ОСОБА_5 право власності на 5/6 часток домоволодіння, що складається з житлового будинку, убиральні, колодязя, огорожі, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 5/6 часток земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В решті позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій