Справа № 369/1768/16-ц
Провадження № 2/369/1427/16
РІШЕННЯ

Іменем України

14.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Усатова Д.Д.,

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду від 10 липня 2010 року з відповідача стягнуто заборгованість в розмірі 10000,00 грн. основного боргу; 100000,00 грн. неустойки, 2230,00 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої усми в розмірі 366 грн. та 30 грн. витрат на ІТЗ, а всього 112626,00 грн.

Позивач зазначає, що до цього часу рішення суду не виконано. Вказав, що на підставі ст. 625 ЦК України відповідач має відшкодувати йому матеріальн шкоду за період з січня 2010 року по грудень 2014 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 14 300 грн.

Посилаючись на вищевикладене на норми закону позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 14 300 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд його позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, посилаючись на обставини викладені в запереченнях долучених до матеріалів справи. Зокрема просив суд відмовити в задоволенні позову як з необґрунтованості, так і через пропуск строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з заборгованість в розмірі 10000,00 грн. основного боргу; 100000,00 грн. неустойки, 2230,00 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої усми в розмірі 366 грн. та 30 грн. витрат на ІТЗ, а всього 112626,00 грн.

За рішення суду, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист, який предявлений для примусового виконання до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до довідки № 584 від 28.03.2016 р. з заробітної плати ОСОБА_2 кожного місяця здійснювались відрахування, що відповідно зменшувало суму боргу.

Відповідно до довідки виданої Управлінням Пенсійного Фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області за № 7309/08 від 14.07.2015 р. Управлінням Пенсійного Фонду України у Києво- Святошинському районі Київської області було повернуто Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області виконавчий лист № 2-2320а від 10.07.2009 р. у зв»язку повною виплатою боргу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення, не заявлено клопотання про його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12.

Зобовязальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобовязання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д. Д. Усатов