АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5299/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Шевчук А.В.
Доповідач-Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади м.Києва в особі Київської міської Ради,треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивач пред»явила вказаний позов до відповідача та зазначала, що 24.02.1998 року була приватизована квартира АДРЕСА_1 в рівних частках нею, її чоловіком ОСОБА_6,її донькою ОСОБА_5 та її рідною тіткою ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Посилаючись на те, що крім неї у померлої ОСОБА_7 близьких родичів не залишилося, а вона фактично вступила у володіння ј частини квартири, яка належала померлій на праві власності, і продовжує володіти зазначеною часткою понад 10 років, просила визнати за нею право власності на цю частку квартири за набувальною давністю в порядку 344 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким задовольнити вимоги,оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону,що регулюють правовідносини,які виникли між сторонами. Суд помилково витлумачив ст. 344 ЦК України, на підставі якої було заявлено вимоги,що призвело до неправильного вирішення спору.

Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням № 1066 від 24.02.1998 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях ОСОБА_3 та членам її сім»ї : ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 , яка є рідною тіткою ОСОБА_3, що підтверджується рішенням Радянскього райнарсуду м. Києва від 05.04.1991 року ( а.с. 9,11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний запис за № 1412 ( а.с.10).

Відповідно до довідок, виданих ЖЕК № 506 КП «Житлосервіс «Приозерне» від 03.12.2014 року та 24.12.2014 року , ОСОБА_7 була зареєстрована в АДРЕСА_1 та знята з реєстраційного обліку в зв»язку із смертю; заборгованість за житлово-комунальні послуги за вказаною квартирою відсутня( а.с. 8).

Згідно з Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), інформація стосовно спадкової справи після померлої ОСОБА_7, відсутня ( а.с. 52).

11.07.2008 року ОСОБА_8 звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її рідної тітки ОСОБА_7 - ј частини квартири АДРЕСА_1 та яке вона фактично прийняла ( а.с.84).

07.04.2009 року державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєв В.О. видав постанову, якою відмовив ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року після померлої ОСОБА_7 діяв Цивільний Кодекс Української РСР у редакції 1963 року, відповідно до якого ОСОБА_3 не входила до кола спадкоємців померлої.

За змістом ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Пред»явивши даний позов, ОСОБА_3, зазначала про те, що лише з постанови державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєва В.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.04.2009 року дізналась про те, що після померлої тітки ОСОБА_7 вона володіє чужим майном останньої у вигляді ј частини квартири АДРЕСА_1, оскільки до цього часу вважала, що як племінниця ОСОБА_7 , проживаючи разом з останньою на день її смерті відповідно до вимог закону фактично прийняла спадщину останньої. Просила визнати за нею право власності на частку квартири , яка належала ОСОБА_7 на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість оформлення позивачем спадщини та позитивного вирішення спадкового спору після смерті ОСОБА_7 не є підставою для задоволення права власності за набувальною давністю на нерухоме майно померлого родича, яке позивач вважала спадковим, пославшись при цьому на лист Вищого спеціалізованого суду м. Києва з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» , згідно з яким до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності . В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Проте з таким рішенням суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами та без належного з»ясування обставин даної справи.

Так, розглянувши даний позов, суд послався на відсутність підстав для задоволення даного позову на підставі ст. 344 ЦК України , пославшись на лист Вищого спеціалізованого суду м. Києва з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» , не звернувши при цьому увагу на те, що з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю Постановою 07.05.2014 року за № 5 надав судам роз'яснення, серед яких зокрема і підстави набуття права власності за набувальною давністю ( п. 9-14) .

Так, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як вбачається з матеріалів справи, то померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, якій на праві власності належала ј частина квартири АДРЕСА_1 є рідною тіткою ОСОБА_3 , яка є співвласницею вказаної квартири та з якою померла проживала по день смерті.

Відповідно до спадкового права Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_7, існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких племінники не входили до кола спадкоємців.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР у редакції 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

ОСОБА_3 як племінниця померлої ОСОБА_7 вважала, що після смерті останньої, фактично прийняла ј частину спірного майна належного її тітці і про те, що в силу законодавства чинного на дату смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона не входила до кола спадкоємців померлої ОСОБА_7, дізналась лише з постанови державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєва В.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.04.2009 року.

Вказана обставина підтверджується заявою ОСОБА_3 датованою 11.07.2008 року до нотаріальної контори, в якій вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину як особі, яка фактично прийняла спадщину після померлої тітки ОСОБА_7, проживаючи з нею по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, надавши відповідні документи.

Колегія суддів вважає, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 не знала та не могла знати , що з моменту смерті її рідної тітки ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона володіє ј часткою квартири, належній ОСОБА_7 без законних підстав, тобто володє чужим майном.

При цьому факт відсутності заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг за квартирою АДРЕСА_1 станом на даний час свідчить про відкритість та безперервність володіння ОСОБА_3 чужим майном, а саме - ј частиною вказаної квартири , яка в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки ОСОБА_7 спадкоємців не мала, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років , починаючи з 01.01.2001 року, яким є ј частина квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7, в зв»язку з чим набула право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Саме за вказаних підстав ОСОБА_3 і звернулась до суду з даним позовом.

Однак, вирішуючи дану справу суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, та помилково прийшов до висновку про те, що позивач в даному випадку намагається вирішити спадковий спір, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення , яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

ПозовОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на ј частину квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду м. Києва з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -