Справа № 141/4/14-ц Провадження № 22-ц/772/3415/2016Головуючий в суді першої інстанції Слісарчук О. М.
Категорія 30Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого - судді Голота Л.О.

суддів Панасюка О.С., Рибчинського В.П.,

при секретарі Топольська В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 13.03.2014 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання -

В С Т А Н О В И Л А:

Національна академія внутрішніх справ звернулася до Оратівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання.

Заочним рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 13.03.2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Національної академії внутрішніх справ (р/р 003, код 08751177, МФО 820172, банк ДКСУ, м. Київ) кошти в розмірі 21624 грн. 32 коп. (двадцять одна тисяча шістсот двадцять чотири гривні тридцять дві копійки).

Стягнуто судові витрати.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 29.09.2016 року залишено без задоволення заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення районного суду, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір виник із публічно-правових відносин і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, просив провадження у справі закрити.

Вважає, що задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції не з'ясував дійсні обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони не з»явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Завданням апеляційного провадження є перегляд за апеляційною скаргою справи і судового рішення на предмет правильності встановлення судом першої інстанції обставин у справі та застосування норм права.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлені наступні обставини.

29.11.2007 року між КНУВС, комплектуючим органом - ГУМВС України в м. Києві та ОСОБА_2 укладено договір №Вн-72 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, згідно з яким ОСОБА_2 навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання, повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи те, що 29.11.2007 року між КНУВС, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ, та ОСОБА_2 було укладено договір №Вн-72, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно п.2.1.2. Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 14.05.2007 року № 150 виконавець зобов'язаний забезпечити особу харчуванням, речовим майном, та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п. 3.2. Типового договору підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є відмова від подальшого проходження служби в ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Відповідно до п. 4.1., п. 4.2 вищезазначеного Типового договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. У разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу КНУВС від 18.06.2010 р. № 463 ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста з відзнакою та відповідно до умов договору ОСОБА_2 був направлений для подальшого проходження служби оперуповноваженим сектору карного розшуку Ленінського районного відділу Вінницького міського управління.

Таким чином, навчальним закладом повністю виконано умови договору про підготовку фахівця.

Наказом ГУМВС України в м. Києві від 09.12.2011 року №747о/с на підставі поданого ОСОБА_2 рапорту від 30.09.2011 року його звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 4.4. вищезазначеного договору передбачено, що у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення суми здійснюється у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в добровільному порядку вимоги позивача задоволені не були.

Згідно розрахунку, загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 21624 грн. 32 коп. в т.ч.: грошове забезпечення в розмірі - 9668 грн. 07 коп.; продовольче забезпечення - 4655 грн. 03 коп., речове забезпечення - 1375 грн. 89 коп., витрати на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв в розмірі - 5925 грн. 33 коп.

Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що ОСОБА_2 порушив умови договору №Вн-72 від 29.11.2007 року, а тому з нього слід стягнути на користь позивача витрати за період навчання в розмірі 21624 грн. 32 коп.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з умов укладеного договору, які порушені відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє заперечення апелянта з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа адміністративної юрисдикції ? це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами ст. ст. 2, 17 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів суб'єктів права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій; компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у т.ч. на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Тобто, до юрисдикції адміністративних судів належать правові спори, з тією особливістю, що вони мають публічний характер: спори з правовідносин, що виникають у сфері публічної адміністрації.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративний договір - дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених в п. 22 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», за правилами цивільного судочинства розглядаються спори щодо договорів та інших правочинів, укладених відповідно до норм ЦК, інших актів цивільного законодавства, оскільки вони відрізняються від адміністративних договорів, спори щодо яких розглядаються адміністративними судами, тим, що згідно зі статтею 3 КАС України адміністративний договір - це дво - або багатостороння угода, зміст якої становлять права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди. Для таких спорів характерна наявність відносин влади і підпорядкування, а для правочинів, укладених згідно із цивільним законодавством за участю суб'єкта владних повноважень, відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі, у зв'язку з невиконанням умов договору №Вн-72 від 29.11.2007 року, відповідно до якого відповідач навчався в університеті за рахунок коштів державного бюджету і добровільно взяв на себе зобов'язання після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ за місцем розподілу, а у разі звільнення або відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію», в редакції яка діяла станом на 05 липня 2013 року, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, яка діяла на момент вступу відповідача до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом 3-х років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Укладення договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України стало підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків між сторонами договору щодо здобуття відповідачем вищої освіти та його працевлаштування. Сторонами такого договору є: виконавець навчальний заклад, замовник головне управління або управління Міністерства внутрішніх справ України та особа курсант.

Таким чином, спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, особою, яка за власним бажанням звільнена із органів внутрішніх справ та випливає з договірних правовідносин, а договірні правовідносини між сторонами, однією з яких є фізична особа, регулюються Цивільним кодексом України.

Враховуючи те, що між сторонами у справі було укладено договір про підготовку фахівця у навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, який є цивільно-правовим договором, то вимоги про стягнення витрат за цим договором повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства за правилами встановленими ЦПК України.

Апелянт не врахував, що між сторонами виник спір щодо стягнення грошових коштів за навчання, зазначені правовідносини не є публічно-правовими і пред'явлення такого позову суб'єктом владних повноважень до адміністративного суду не узгоджується з порядком, встановленим п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а відтак не дають підстав для висновку про незаконність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 13.03.2014 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді:

/підписи/

Згідно з оригіналом: