АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/495/14-ц Головуючий 1 інстанції: Цвіра Д.М.
Провадження: № 22ц/790/2818/16
Категорія:договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Гуцал Л.В.,

Суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.

За участю секретаря Огар І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 листопада 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» (далі ПАТ КБ «Приват Банк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. За умовами цього договору відповідач отримала кредит у розмірі 250 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22,80 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила своїм підписом згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим в останньої утворилась заборгованість, яка станом на 30 листопада 2013 року становила 25529,75 гривень.

Зобовязання позичальника за вказаний кредитним договором 01 вересня 2010 року було забезпечено договором поруки, укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Українське Фінансове Агенство «Верус», в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова», за яким розмір відповідальності поручителя перед кредитором склав 10 000 гривень.

З урахуванням викладеного банк просив суд стягнути з боржника ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 15529,75 гривень, та з ОСОБА_2 і поручителя стягнути солідарно 10000 гривень.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ «Приват Банк» задоволено, вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 березня 2016 року в перегляді заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2, в особі свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позову відмовити через пропуск строку позовної давності. Посилається на те, що судом було порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми права матеріального. Стверджує, що вимоги заявлені банком поза межами строку позовної давності, проте рішення судом першої інстанції було ухвалено у заочному порядку, про розгляд справи їй відомо не було, а тому вона була позбавлена можливості заявити про пропуск строку позовної давності.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, наполягала на тому, що банк пропустив строк позовної давності що є підставою для відмові у позові. Також зазначала, що ОСОБА_4 не була повідомлена про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, оскільки за адресою реєстрації не мешкає понад чотири роки, що підтверджується довідкою селищної ради.

Представник банку проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала безпідставними посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, оскільки строк дії картки відповідача - до червня 2011 року, банк звернувся з позовом у січні 2014 року, а відповідно правової позиції Верховного Суду України, що висловлена в Постанові від 19 березня 2014 року (справа 6-14цс14) перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 17 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 250 гривень зі сплатою 22,80 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом в заяві, ОСОБА_2 визнала, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку.

Пунктом 3.2 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (збільшити, зменшити) кредитний ліміт.

Відповідно до заяви позичальника та довідки про умови кредитування відповідачу було видано картку «Універсальна,55 днів пільгового періоду». Згідно інформації про картку строк її дії до червня 2011 року.

Згідно тарифів на обслуговування даного виду кредитних карт, затверджених Наказом банку №167 від 01 вересня 2003 року, базова відсоткова ставка по кредиту встановлюється в розмірі 1,0 відсотків на місяць, ставка за простроченою заборгованістю становить 3,8 відсотків на місяць.

Встановлено також, що при відкритті рахунку ОСОБА_2 їй було встановлено кредитний ліміт в сумі 250 гривень.

Надалі банк неодноразово збільшував кредитний ліміт до 500 гривень, 3600 гривень, 8100 гривень та 8300 гривень, що підтверджується рахунком відповідача. 13 вересня 2009 року у звязку з наявності заборгованості банк зменшив кредитний ліміт до 7850 гривень.

Із заяви про видачу кредиту, яка є невідємною частиною договору, вбачається що умовами договору не встановлювався мінімальний обовязковий платіж.

Пунктом 5.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що строк погашення по кредиту по платіжним карткам без встановлення мінімального обовязкового платежу проводиться в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту у повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень та 5 відсотків від суми заборгованості.

Внаслідок невиконання відповідачем договірних зобовязань утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 листопада 2013 року склав 25529,75 гривень. За наданим позивачем розрахунком заборгованість складається з: заборгованості за кредитом 7843,09 гривень, заборгованості за процентами на прострочену заборгованість 9772,18 гривень, заборгованості за комісією 50 гривень, простроченої комісії 6410,68 гривень, штрафів 1453,79 гривень (а.с.5-8). Правильність розрахунку заборгованості відповідачем в апеляційній скарзі не спростовується.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. (ст.526 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем наявності між сторонами договірних правовідносин, існування заборгованості за кредитом.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

В апеляційній скарзі відповідач не спростовує ні факт існування між сторонами правовідносин за кредитним договором від 17 грудня 2007 року, ні розмір заборгованості, яка утворилась внаслідок невиконання нею договірних зобовязань.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до порушення судом норм процесуального права, які призвели до не застосування строку позовної давності. В апеляційній скарзі представник відповідача просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові за спливом строку позовної давності.

Такі доводи не можна визнати обґрунтованими.

У відповідності до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу і відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Що стосується заборгованості за кредитом, то позовні вимоги в цій частині заявлені в межах строку позовної давності, оскільки строк дії картки до червня 2011 року, а позов предявлено у січні 2014 року.

З огляду на положення п.5.4 Умов та правил надання банківських послуг та з урахуванням правової позиції, що висловлена в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14), частина позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами заявлена позивачем поза межами строку позовної давності.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції не може бути прийнята заява ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності і до частини позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як зазначено вище, судом першої інстанції рішення ухвалювалось в заочному порядку і заява про застосування строку позовної давності відповідачем не подавалась.

Посилання ж в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні рішення в заочному порядку не знайшли свого підтвердження.

Так, порядок вручення судових повісток врегульовано ст.76 ЦПК України. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Матеріали справи свідчать, і цей факт не заперечується відповідачем, що вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 і разом з нею зареєстровані мати, брат та неповнолітній син.

У матеріалах справи наявні зворотні поштові повідомлення про час та місце розгляду справи на 14 квітня 2014 року об 11.30 (вручено особисто ОСОБА_2 29 березня 2014 року а.с.29), на 05 червня 2014 року о 9.45 (вручено особисто ОСОБА_2 31 травня 2014 року а.с.35) і крім того, ОСОБА_2 про судове засідання на 11 листопада 2014 року повідомлялась через оголошення в газеті «Слобідський край» (а.с.44). Судові повістки були направлені за місцем реєстрації ОСОБА_2.

Таким чином, судом першої інстанції були виконані вимоги процесуального законодавства щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Посилання відповідача на те, що вона за місцем реєстрації фактично не проживає, і це підтверджується довідкою селищної ради, не позбавляло ОСОБА_2 реальної можливості отримати поштову кореспонденцію за місцем своєї реєстрації. Отже, обєктивні підстави для сумніву у врученні судових повісток відповідачу відповідно до вимог закону, відсутні.

Помилковим є і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був застосувати строк позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі. До постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», на яку є посилання в апеляційній скарзі, були внесені зміни і пункт 31 викладено в редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7.

За таких обставин підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_5 відсутні.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із вирішенням судом вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» з таких підстав.

У ст.15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч.1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-1737 цс 15 від 18 листопада 2015 року, № 6-77 цс16 від 06 квітня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України та роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст. 1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Суд першої інстанції не врахував, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» - до іншої юридичної особи - ТОВ «УФА «Верус», які виникли з укладеного між ними договору поруки та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (ст. 12 ГПК України), та позов юридичної особи до фізичної особи, які можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст.205 цього Кодексу.

За таких обставин судове рішення в частині вимог юридичної до юридичної особи не може вважатись законним й обґрунтованим й підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 310, ст. ст. 313, 316, 317, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі міста Харкова скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді