АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016р. по цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, комісія при Президентові України з питань громадянства, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

у листопаді 2015р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що він до 24 серпня 1991р. постійно проживав на території України.

Мотивуючи заяву, заявник зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в м. Лєнкорань, Азербайджану, а у липні 1991р. його мати разом з ним переїхала до м. Херсона, де з 1988р. постійно проживав його батько ОСОБА_3. Рішеннями Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2001р. були встановлені факти постійного проживання його батьків на території України: батька - з 1988р., а мати - з липня 1991р., вони отримали громадянство України і відповідні паспорти.

Заявник стверджував, що 22 травня 2007р. отримав паспорт громадянина України, у 2008р. закінчив середню школу, а в період з 2008р. по 2014р. навчався у Київському університеті ринкових відносин. У жовтні 2013р. він звернувся до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою по факту крадіжки у нього документів, у тому числі і паспорта, а при зверненні із заявою про відновлення документів, йому було повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено безпідставність видачі попереднього паспорту.

Оскільки судовими рішеннями було встановлено факт постійного проживання його батьків на території України до 24 серпня 1991р., заявник просив встановити даний факт стосовно нього, так як відсутність цього факту є перешкодою для отримання ним паспорта громадянина України.

Рішенням суду від 21 січня 2016р. у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник заявника просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4113/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
доказам, не врахування судом тієї обставини, що рішеннями суду від 2 жовтня 2001р. встановлений факт, що батьки заявника постійно проживали на території України до 24 серпня 1991р., а отже і сам заявник проживав разом з ними, так як був на той час малолітньою

- 2 -

дитиною.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Лєнкорань республіки Азербайджан, його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Лєнкоранським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Азербайджанської республіки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2001р. встановлений факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України з 1988р.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2001р. встановлений факт проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на території України з липня 1991р.

22 травня 2007р. ОСОБА_1, заявнику, був виданий паспорт громадянина України Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Згідно довідки Дніпровського РВ ГУДМС України в м. Києві від 19 листопада 2013р. паспорт громадянина України ОСОБА_1, виданий 22 травня 2007р., визнано безпідставно виданим.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження факту його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Отже, заявник повинен був надати суду докази у підтвердження свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991р., так як саме цей факт він просив встановити.

Разом з тим, крім рішення суду про встановлення факту проживання його батька на території України з 1988р. та матері з липня 1991р., заявником інших доказів надано не було.

У порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України колегією суддів було роз'яснено заявнику його права та обов'язок надати докази у підтвердження своїх посилань та надано час для подання таких доказів суду, однак, заявник у судове засідання 12 квітня 2016р. не з'явився, доказів у підтвердження своєї заяви не надав, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи заявника про те, що станом на 24 серпня 1991р. він був малолітньою дитиною, тому міг проживати тільки зі своїми батьками, факт проживання яких на території України встановлений рішеннями суду, не можуть бути достатніми підставами для задоволення заяви, так як частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися

- 3-

на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність вимог заявника.

Крім того, заявником не надано доказів, що він позбавлений можливості оформити набуття громадянства України відповідно до п. 27 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001р. (в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006р.)

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані заявником докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: