Номер провадження 22-ц/788/1779/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа ОСОБА_5,

про встановлення факту належності правовстановлюючого документа,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що відсутність у свідоцтві про право власності на квартиру запису щодо ОСОБА_6 перешкоджає заявниці прийняти спадщину. Вказує на помилкові висновки суду про те, що відповідачем не порушувалися її права, оскільки право власності на спадкове майно за спадкоємцями не зареєстроване, а відтак ОСОБА_5 у справі може бути третьою особою, а не співвідповідачем. Крім того, відповідач у своїх запереченнях позов не визнає. Вважає, що суд мав розглянути справу в порядку окремого провадження у звязку зі зміною предмету позову.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_4, яка підтримала апеляційну скаргу з мотивів в ній наведених, заперечення на скаргу представника третьої особи ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є спадкоємицею після смерті свого чоловіка ОСОБА_6, який помер 07 липня 2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина, яку вона прийняла шляхом подачі нотаріусу, в передбачений законом строк, заяви про прийняття спадщини (а.с. 14-16).

26 серпня 2015 року померла ОСОБА_8- мати спадкодавця ОСОБА_6 (а.с. 6, 18), спадщину після смерті якої прийняла її сестра ОСОБА_5, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. З цієї заяви вбачається, що спадкоємцем з правом представлення є ОСОБА_9 - дочка ОСОБА_6 (а.с. 47 зв.).

За життя ОСОБА_6 проживав разом зі своєю матірю ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_1, та був зареєстрований в ній з 29 серпня 1986 року по день його смерті (а.с. 8, 19, 43 зв.).

Вказана квартира згідно поданої у січні 1993 року заяви від імені ОСОБА_8, як наймача квартири, та члена її сімї сина ОСОБА_6 безоплатно приватизована та передана у власність уповноваженому власнику ОСОБА_8 (а.с. 7, 9-11).

Згідно зі свідоцтвом про право власності вказана квартира належить на праві спільної власності ОСОБА_8 та членам її сімї (а.с. 12).

Позивачка, звернувшись до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та визнання за померлим ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину квартири, в подальшому змінила предмет позову та просила встановити факт належності правовстановлюючого документа померлому ОСОБА_6, тобто встановити факт, що має юридичне значення.

Суд першої інстанції, встановивши, що правовідносини між сторонами є спадковими і виникли у звязку із наявністю перешкод у реалізації позивачкою своїх прав як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка, прийшов до правильного висновку, що між ними існує спір про право.

В розясненнях, викладених в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги про порушення вимог процесуального закону в частині вирішення вимог ОСОБА_3 в порядку окремого провадження є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів порушення відповідачем прав заявниці. Оскільки вимоги до спадкоємиці ОСОБА_5 не заявлялися, а доказів втрати позивачкою документів, які б засвідчували її права на спірне спадкове майно, відсутні, тому ОСОБА_3 обрано невірний спосіб захисту цивільних прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Разом з тим, особа право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції на підставі зібраних доказів вірно встановив фактичні обставини справи та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в силу неналежно обраного позивачкою способу захисту прав.

Крім того, як вірно зазначено місцевим судом, в даному випадку належним способом захисту прав ОСОБА_3 можуть бути вимоги про визнання права власності на спадкове майно, його поділ між спадкоємцями, та інші, які можуть бути заявлені до інших спадкоємців спірного нерухомого майна, зокрема до ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Такий спосіб як встановлення факту належності свідоцтва про право власності на квартиру за ОСОБА_6 не може бути застосований, оскільки, як зазначалося вище, розгляд цього питання в порядку окремого провадження з огляду на наявний спір про право, зачіпає інтереси інших спадкоємців, а відтак зазначені особи мають бути відповідачами у справі і мати можливість відстоювати свої права та інтереси відносно спадкового майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не спростовують висновків суду.

Оскільки при вирішенні даної справи місцевим судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому підстав для зміни чи скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: