Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/4442/15-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 57 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про витребування безпідставно одержаних грошових коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг України»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом і з урахуванням уточнень просив стягнути із відповідача на його користь безпідставно одержані грошові кошти у сумі 50000 грн., три проценти річних за їх користування, 500 грн. комісії банку, 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі ТОВ «Євролізинг Україна») та позивачем було укладено договір фінансового лізингу №002604, предметом якого є транспортний засіб автомобіль «Сheri Tigo». На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачеві 50000 грн. та 500 грн. комісії банку за перерахування грошових коштів.

З Додатком № 3 цього договору він не був ознайомлений і не підписував його. Таким чином, сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору, що свідчить про його не укладення. Відповідачем безпідставно одержано кошти, які підлягають стягненню із врахуванням процентів за їх користування. Також неправомірними діями ТОВ «Євролізинг Україна», а саме несвоєчасним поверненням грошей, йому заподіяна моральна шкода, яка підлягає стягненню.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 50000,00 грн. безпідставно одержаних грошових коштів, три проценти річних у розмірі 390,41грн. та у відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не в повній мірі дослідженні правовідносини, які склалися між сторонами, невірно надано правову оцінку наданим доказам. Також суд не звернув увагу на ту обставину, що Додаток № 3 до Договору лізингу підписується сторонами лише після укладення акту приймання-передачі предмета лізингу. Кошти, які були отримані відповідачем на виконання умов договору не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст. 1212 ЦК України. А тому і відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки при підписанні зазначеного договору не було узгоджено та підписано Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», що є невід'ємною частиною вказаного договору та його істотною умовою щодо розміру лізингових платежів, то такий договір є неукладеним, а сплачені позивачем на виконання його умов грошові кошти підлягають поверненню на підставі приписів ст. ст. 1212, 1214 ЦК України.

Проте, колегія суддів з таким висновком не погоджується враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 14 вересня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) підписано договір фінансового лізингу №002604, Додатки №1 та №2 до нього, предметом якого є транспортний засіб автомобіль «Сheri Tigo», вартістю 300000 грн. (а.с. 5-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або (майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору (п.2.2. Договору).

Тобто після сплати лізингоодержувачем необхідних лізингових платежів, включаючи авансовий, що зазначені в п. 1.7 договору, та після надання йому предмета лізингу в користування із обов'язковим підписанням акта приймання-передачі предмета починається лізинговий період, який характеризується сплатою на рахунок лізингодавця решти вартості предмета договору. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання акта приймання-передачі предмета лізингу та Додатка №3, де зазначається порядок сплати лізингових платежів, що відрізняється від порядку в Додатку №1 наявністю таких нових складових як: відсоткова ставка за користування обсягом фінансування, комісія за супроводження договору, коефіцієнт, необхідний для розрахунку лізингових платежів, і інше.

Разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодовець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу (п.4.3 Договору).

Судом встановлено, що позивачу предмет лізингу переданий не був і акт прийому-передачі транспортного засобу сторонами не підписувався.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що не підписання сторонами Додатку № 3 є порушенням істотної умови договору та свідчить про його неукладеність.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 50000 грн. переданих останнім в якості лізингових платежів за договором, на підставі ст. 1212 ЦК України, як безпідставно одержаних коштів, суд не звернув уваги на те, що положення вказаної норми матеріального закону регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 1, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 ЦК України. Частина 1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відсутність правових підстав для витребування у відповідача грошових коштів, сплачених позивачем за договором фінансового лізингу, виключає підстави для стягнення на користь останнього моральної шкоди.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції під час ухвалення рішення, в порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України, не були належним чином зясовані обставини справи, суд не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, внаслідок чого прийняте рішення не відповідає обставинам справи, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про витребування безпідставно одержаних грошових коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: