Справа № 461/1867/13 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/2139/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

Г.В., представника ЛКП «Старий Львів» ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 січня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_6, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання недійсним п.1.1 договору оренди №Г-7933-11, укладеного 05 серпня 2011 року між Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР та ОСОБА_6 в частині передачі в строкове платне користування підвального приміщення площею 18,6 кв.м., позначеного у технічному паспорті на нежитлові приміщення літерою УШ, який перебуває у користуванні співвласника будинку ОСОБА_2 і розташований під його квартирою №8а за адресою: вул. Братів Рогатинців, 26 в м. Львові; визнання недійсною та скасування ухвали Львівської міської ради №1349 від 22 березня 2012 року «Про затвердження переліку обєктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.38 додатку до неї про передачу у власність ОСОБА_6 підвалів площею 48,6 кв.м. по вул. Братів Рогатинців, 26 у м. Львові; визнання ОСОБА_3 добросовісним користувачем підвального приміщення площею 18,7 кв.м., розташованого під квартирою №8б по вул. Братів Рогатинців, 26 в м. Львові, яке має вихід у квартиру через люк; визнання ОСОБА_2 добросовісним користувачем підвального приміщення площею 18,6 кв.м., розташованого під квартирою №8а по вул. Братів Рогатинців, 26 в м. Львові; зобовязання Львівської міської ради не чинити перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3 у користуванні підвалами площею 18,6 кв.м. та 18,7 кв.м. відповідно, що розташовані під квартирами №№8а, 8б у будинку №26 по вул. Братів Рогатинців у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_2, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до поверхового плану під квартирою № 8б по вул. Братів Рогатинців знаходяться підвальні приміщення позначені номером IX площею 18,7 кв.м., а під квартирою № 8а знаходяться підвальні приміщення, позначені номером VI площею 18,3 кв.м. Крім того, з цих поверхових планів вбачається, що між зазначеними підвальними приміщеннями існує прохід, а з наявних в матеріалах справи фотографій вбачається, що ці підвальні приміщення є продовженням один одного та дверей між ними немає. Вхід до підвального приміщення, позначеного номером IX, передбачено через люк з квартири № 8б, що належить ОСОБА_3, а потрапити до підвального приміщення під номером VI можна тільки з підвального приміщення під номером IX і зазначеними підвальними приміщеннями позивачі фактично користуються з 2002 року. Також, в матеріалах справи наявний документу "Інвентаризація підвальних приміщень по вул. Братів Рогатинців, 26, які б могли собі загосподарювати", що містить штамп і печатку ЛКП "Старий Львів", при цьому, в ньому відсутні посада та прізвище особи, якою проведено цю інвентаризацію та яка підписала зазначений документ, і в ньому зазначено, що позивачі займають тільки одне підвальне приміщення площею 18,7 кв.м. під номером IX, а приміщення під номером VI є вільним, тобто, до зазначеного документа було завідомо внесено недостовірну інформацію. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що спірні підвали не є допоміжними приміщеннями, оскільки не є підвалами в класичному розумінні, відносяться до нежитлового фонду, є приміщеннями, які мають незалежне призначення та можуть використовуватись як магазин, кафе, перукарні та інше. Проте, висновком судової інженерно - технічної експертизи по даній справі підтверджено, що в спірному підвальному приміщенні знаходиться технічне обладнання будинку, яке необхідне для забезпечення обслуговування всіх квартир будинку № 26 по вул. Братів Рогатинців у м. Львові, без доступу до якого експлуатація та обслуговування даного житлового будинку є неможливою, а відтак, спірне підвальне приміщення є допоміжним приміщенням. Крім цього, в результаті приватизації квартир будинку № 26 по вул. Братів Рогатинців, квартири перейшли у приватну власність громадян, а допоміжні приміщення, в тому числі, спірний підвал, перейшли у спільну сумісну власність власників квартир ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і сам факт реєстрації за територіальною громадою м. Львова права власності на будинок на підставі рішення Ленінського райвиконкому м. Львова № 222 від 14.04.1987 року не може позбавити власників квартир будинку права спільної сумісної власності на допоміжні приміщення. Апелянт просить врахувати, що розпорядження спірним підвалом як допоміжним приміщенням, в тому числі, передача його в оренду могло бути здійснено тільки власниками квартир, в тому числі позивачами у спільній сумісній власності яких вони перебувають, а не Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР, а тому пункт 1.1 договору оренди № Г-7933-11 від 05.08.2011 року в частині надання в оренду підвального приміщення площею 18,6 кв.м., підлягає визнанню недійсним на підставі п. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить положенням ст. 40 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ст. 369 ЦК України.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково визначив як спірні не два окремих підвали позивачів, а підвали, що є предметом предметом договору в цілому, що вплинуло на оцінку доказів і розгляд справи. Об"єктом позовних вимог є допоміжні приміщення будинку: підвал площею 18,6 кв.м. який безпідставно включений до предмету оренди площею 48,6 кв.м. і підвал площею 18,7 кв.м., який невірно інвентаризований за двома квартирами замість однієї, чим порушено права співвласників будинку і користувачів підвальних приміщень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Апелянт зазначає про те, що як вбачається з матеріалів справи через спірні підвальні приміщення проходять комунікаційні мережі будинку і без доступу до цих підвалів неможлива їх експлуатація, підвали використовуються мешканцями будинку № 26 для побутових потреб, що підтверджено ЛКП "Старий Львів" як балансоутримувачем. Також цей факт підтверджується висновком судової інженерно - технічної експертизи № 2024 від 27.05.2014 року, яким встановлено, що спірні підвали площею 18,6 кв.м. та 18,7 кв.м під квартирами позивачів відповідають вимогам державних будівельних норм щодо визначення їх статусу як допоміжних приміщень житлового будинку і через них проходять комунікаційні мережі житлового будинку. На думку апелянта висновок суду першої інстанції про унеможливлення позивачами доступу до підвальних приміщень спростовується матеріалами справи, оскільки договір оренди підвалів загальною площею 48,6 кв.м. складений 05.08.2011 року, а акт інвентаризації ЛКП "Старий Львів", яким засвідчено наявність допоміжних приміщень і порядок їх користування, складений у серпні 2010 року. Відповідачі почали складати акти про відсутність доступу до приміщення вже після того, як був поданий позов, що свідчить про те, що ОСОБА_6 ніколи не мала доступу до підвалу пл. 18,6 кв.м. і їй не було про його існування. Крім цього, апелянт просить визнати недійсними та скасувати п. 1.1 договору оренди № Г-7933-11 від 05.08.2011 року та ухвалу Львівської міської ради № 1349 від 22.03.2012 року "Про затвердження переліку об"єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу" в частині затвердження п. 38 додатку до неї, оскільки спірні підвальні приміщення є об"єктами права спільної сумісної власності співвласників будинку, а тому договір оренди та ухвала Львівської міської ради порушують права співвласників.

З наведених підстав апелянти просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представника ЛКП «Старий Львів» ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири №8б у м. Львові на вул. Бр. Рогатинців,26 на підставі свідоцтва про право власності від 28.01.2002р. № Г-00452, виданим ОКП ЛОР БТІ та ЕО.

ОСОБА_2 на праві особистої власності зареєстрована кв. №8а по вул. Бр.Рогатинців,26 в м. Львові на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2002р.

05.08.2011р. між Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР та ОСОБА_6 укладений договір оренди №Г-7933-11, відповідно до п.1.1. якого в оренду передані нежитлові підвальні приміщення загальною площею 48.6 кв.м.,що позначені індексами УП,УШ,1Х,Х на технічному паспорті БТІ від 22.12.2011р. які розташовані в будівлі №26 по вул. Бр.Рогатинців.в м. Львові, в тому числі підвал спірний пл.18,6 кв.м ( інд.УШ).

22.03.2012р. Львівською міською радою прийнята ухвала №1349 «Про затвердження переліку обєктів комунальної власності м.Львова, що підлягають приватизації способом викупу», в п.38 якої вказано передачу у власність обєкта - підвали по вул.Бр.Рогатинців.26 загальною площею 48.6 кв.м. до складу якого включений спірний підвал пл.18.6 кв.м. (інд УШ).

Позивачі оскаржили договір оренди № Г-7933-11 від 05.08.2011р. та ухвалу Львівської міської ради №1349 від 22.03.2012р. з підстав належності переданого в оренду підвалу пл.18,6 кв.м. (інд.УШ) до допоміжних приміщень будинку, перебування його у користуванні ОСОБА_2, підвал зєднаний аркою з підвалом пл.18,7 кв.м. під квартирою №8б який актом ЛКП «Старий Львів» від 2010р. інвентаризований одночасно за двома позивачами,але в дійсності перебуває у користуванні власника квартири №8б(ОСОБА_3І.). Позивачі користуються підвалами з 2002р.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що спірні підвали не є допоміжними приміщеннями будинку №26 оскільки не являються підвалами в класичному розумінні, відносяться до нежитлового фонду, є приміщеннями які мають незалежне призначення та можуть використовуватися як магазини, кафе, перукарні та ін. Суд виходив з того, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються на умовах оренди і при приватизації житлового фонду передаються у комунальну власність відповідних рад не втрачають свій статус не допоміжних нежитлових приміщень, незалежно від того у якій частині будинку вони знаходяться, позивачі не мають прав володіння, користування чи розпорядження спірними підвалами і не є стороною оскаржуваного договору, що позбавляє їх права оскарження пункту такого.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Законодавство України розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення житлового комплексу будинку.

Стаття 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень: допоміжні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку(сходові клітини,вестибюлі, перехідні, шлюзи, кладові, горища, підвали тощо. Нежитлові приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин.

Ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир(будинків) так і належних до них господарських споруд і приміщень(підвалів, сараїв тощо) цього фонду. В силу ч.2 ст.10 Закону власники приватизованих квартир набувають право спільної власності на житловий будинок в цілому а тому є співвласниками допоміжних приміщень одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво-або багатоквартирному житловому будинку належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування. опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами квартири,а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004р. №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) встановлено: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на вчинення дій стосовно допоміжних приміщень(оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Виходячи з змісту наведеного допоміжні приміщення(підвали) не підлягають окремій приватизації, не потребують окремої реєстрації прав, стають обєктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

При розгляді справи підлягають зясуванню не лише характеристика спірного приміщення за наданими міською радою документами але й перевірка призначення приміщення, чи є спірні підвали допоміжним, чи знаходяться у них технічне обладнання будинку(інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), чи можлива експлуатація житлового будинку без доступу до підвалів, чи використовувалось вони чи якась їх частина для обслуговування будинку.

Апеляційним судом встановлено, що згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2015р., довідки ЛКП «Старий Львів» про дислокацію квартир будинку №26 по вул.Бр.Рогатинців в м.Львові всі квартири будинку перебувають у приватній власності, будинок не знятий з балансу Львівської міської ради.

З поверхового плану будинку за жовтень 1979р. встановлено, що будинок №26 обладнаний підвалами. Переданий в оренду спірний підвал площею 18,6 кв.м.,позначений на технічному паспорті від 22.12.2011р. інд.УШ,, розташований під квартирою №8а позивача ОСОБА_2, підвал поєднаний проходом з підвалом площею 18,7 кв.м, розташованим під квартирою №8б позивача ОСОБА_3

В 2010р. ЛКП «Старий Львів» без участі мешканців і позивачів провело інвентаризацію підвалів будинку №26 з метою виявлення вільних підвалів для передачі в оренду.

З акту інвентаризації б/н, на підставі якого ЛКП «Старий Львів» видано довідку від 11.08.2010р №971 про наявність вільних підвалів, встановлено користування власниками квартир будинку частиною підвалів для побутових потреб, облікування підвалу пл.18.7 кв.м під квартирою №8б за позивачам, що підтверджено представником ЛКП і спростовує висновок суду першої інстанції про належність вказаного підвалу до нежитлових приміщень. Підвали, що не використовуються, позначені в акті як вільні. Наявність спору між мешканцями будинку у користуванні підвалами не встановлена.

Висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27.05.2014р. №2024 встановлено, що підвали пл.18,6 кв.м,пл. 18.7 кв.м під квартирами позивачів відповідають вимогам державних будівельних норм щодо визначення їх статусу як допоміжних приміщень житлового будинку. У підвалах проходять комунікаційні мережі, повязані із комунікаційними мережами і вентиляційною системою всього будинку: холодного водопроводу, каналізації,електропостачання а також канали вентиляційні та димовиділення. Вказані мережі використовуються для обслуговування всіх квартир і будинку в цілому, експлуатація мереж неможлива без доступу до підвалів.

З поверхового плану будинку за жовтень 1979р., акту обстеження спірних підвалів ЛКП «Старий Львів» від 16.02.2016р, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.05.2014р. № 2024 встановлено, що спірні підвали пл.18,6 кв.м та 18,7 кв.м. перебувають у користуванні позивачів, є прохідними приміщеннями, сполучаються вільним проходом у вигляді арки. Підвал під кв. №8б пл.18.7 кв.м. технічно повязаний з вказаною квартирою, вхід в підвал може здійснюватися безпосередньо з кв.№8б через отвір люка по металевих сходах. Підвали мають також спільний вихід в коридор через підвал пл.18,7 кв.м. Підвал пл.18.6 кв.м. самостійного входу не має, оскільки останній закладений цеглою.

Виготовлений КП ЛОР «БТІ та ЕО» технічний паспорт на нежитлові приміщення загальною площею 48.6 кв.м. від 22.12.2011р.,до складу якого включений спірний підвал пл.18,6кв.м(інд.УШ) не відповідає поверховому плану будинку за 1979р. ,на підставі якого він складений, в частині відсутності у паспорті проходу між двома спірними підвалами.

Виходячи з висновків судової інженерно-технічної експертизи, які не спростовані вказаним технічним паспортом від 22.12.2011р., функціональне призначення прохідних спірних підвалів однакове, безпосередньо повязано з обслуговуванням житлового будинку, за допомогою розташованого в підвалах обладнання забезпечується безпечне обслуговування будинку та його використання для проживання мешканців.

Статус нежитлового приміщення у житловому будинку визначається за проектом будівництва цього будинку або надається за відповідним рішенням місцевого органу влади згідно законодавства.

При визначенні житлових і нежитлових приміщень потрібно також керуватися державними будівельними нормами ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Згідно з п.2.50 розділу «Нежитлові поверхи(приміщення)» у першому, другому та цокольних поверхах житлових будинків допускається розміщувати приміщення адміністративні, магазинів роздрібної торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування тощо згідно з переліком та відповідними вимогами щодо загальної площі та кількості відвідувачів. Спірний підвал пл.18.6 кв.м статусу нежитлового приміщення не відповідає, оскільки розташований нижче першого поверху будинку .

Матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на будинок №26 не містять доказів наявності збудованого та зареєстрованого у складі житлового комплексу будинку нежитлового приміщення загальною площею 48.6 кв.м., як і будь-якого іншого що використовується як самостійний обєкт цивільно-правових відносин.

Згідно п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських ОСОБА_8 народних депутатів. Матеріали справи не містять доказів існування у складі будинку №26 по вул. Бр.Рогатинців в м. Львові обєктів торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення, використання таких обєктів на умовах оренди або будь-яких інших умовах до і після приватизації державного житлового фонду. В матеріалах справи відсутні докази передачі та прийняття у комунальну власність згідно зазначеної норми закону нежитлових приміщень будинку №26 загальною площею 48,6 кв.м, як і будь-яких інших нежитлових приміщень вказаного будинку, в тому числі і спірного підвалу пл.18.6 кв.м.(інд.УШ).

Згідно відомостей від 24.01.2015р. державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.11.2010р. за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Галицького(Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987р. №222 зареєстровано право комунальної власності на будинок №26 в цілому. З копії рішення №222 від 14.04.1987р. встановлено, що вказаним рішенням затверджений реєстр будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Галицькому(Ленінському) району м. Львова, в тому числі і будинок №26 по вул. Бр. Рогатинців(Комсомольська).

Як зазначено у витязі №27850277 про державну реєстрацію прав від 02.11.2010р. останній виданий, як дублікат реєстраційного посвідчення від 11.09.1987р. Суд приходить до висновку, що виданий, як дублікат реєстраційного посвідчення, витяг від 02.11.2010р. №27850277 не засвідчує факт реєстрації самостійного обєкта цивільно-правових відносин(нежитлового приміщення) загальною площею 48,6 кв.м. за вказаною адресою на праві комунальної власності. Відсутність в комунальній власності окремого від будинку в цілому самостійного обєкта цивільно-правових відносин загальною пл.48.6 кв.м.. до складу якого був включений спірний підвал пл.18,6 кв.м. свідчить про неналежність спірного підвалу до комунальної власності територіального громади м. Львова та відсутність у Львівської міської ради повноважень на розпорядження вказаним підвалом. За технічними характеристиками та призначенням підвал є допоміжним приміщенням будинку, перебуває у спільній власності співвласників будинку, в тому числі і позивачів.

З матеріалів наглядового провадження прокуратури м. Львова встановлено що при підготовці договору оренди ідентифікація вільних підвалів будинку №26 загальною площею 48,6 кв.м.(в тому числі і спірного підвалу 18,6 кв.м.) як самостійного обєкта відбувалась не за фактом реєстрації прав на такий нежитловий обєкт за територіально громадою м. Львова а лише на підставі довідки ЛКП «Старий Львів» від 11.08.2010р. №971 про наявність в будинку вільних підвальних приміщень загальною площею 48.6 кв.м.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном,що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх власників,згода підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ст.209 ЦК України. В матеріалах справи відсутня письмова нотаріально засвідчена згода співвласників будинку №26 на передачу в оренду іншому співвласнику будинку(власник квартири №8 пл.33кв.м. ОСОБА_6М.) допоміжного приміщення (підвалу) пл.18,6 кв.м.

Згідно положень ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин).

У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам.

Стаття 21 ЦК України передбачає, що правові акти індивідуальної дії органів місцевого самоврядування, якщо вони суперечать актам цивільного законодавства і порушують цивільні права або інтереси,суд визнає незаконними та скасовує їх.

Відповідно до ч.1,2ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном а відтак позивачі, як співвласники допоміжних приміщень будинку та користувачі спірних підвалів мають право вимагати захисту права власності і користування ними.

З врахуванням встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку, що Львівська міська рада, Управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради порушила права позивачів, невірно визначила правовий статус спірного підвалу, як нежитлового приміщення, і безпідставно ним розпорядилась. Підвал пл.18,6кв.м. є допоміжним приміщенням будинку №26 по вул. .Бр.Рогатинців, перебуває у спільній власності власників квартир будинку, в тому числі, і позивачів, перебуває у безпосередньому користуванні ОСОБА_2

Укладений договір оренди від 05.08.2011р. та ухвала Львівської міської ради від 22.03.2012р. №1349 порушують права позивачів на майно, яке належить на праві спільної власності співвласникам будинку та право на користування таким майном.

Суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 651 ЦК України ,оскільки питання розірвання договору та внесення до нього змін не були предметом спору, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» також не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки набув чинності 01.07.2015 року, а правовідносини виникли у 2011р.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина (ч.1ст.55 Конституції України).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добросовісними користувачами підвальними приміщеннями площею 18.6 кв. м та площею 18.7 кв. м, зобов»язання Львівської міської ради не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні підвалами, що розташовані відповідно під квартирами №8а і 8б у будинку №26 по вул. Братів Рогатинців у м. Львові, оскільки позивачі всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали належних та допустимих доказів на обґрунтування цих позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 ЦПК України підстави для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.1.1. договору оренди від 08.08.2011 року, визнання недійсною та скасування ухвали ЛМР №1349 від 23.02.2012 р., підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, визнання недійсним п.1.1. договору оренди від 08.08.2011 року в частині передачі в строкове платне користування підвального приміщення площею 18.6 кв.м позначеного в технічному паспорті на н/ж приміщення літ. У111, який перебуває у користуванні співвласника будинку ОСОБА_2 і розташований під квартирою 8а по вул. Рогатинців, 26 у м.Львові та визнання недійсною та скасування ухвали ЛМР №1349 від 23.02.2012 р. «Про затвердження об»єктів комунальної власності, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.38 додатку до неї про передачу у власність ОСОБА_6 підвалів площею 48.6 кв. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.1.1. договору оренди від 08.08.2011 року, визнання недійсною та скасування ухвали ЛМР №1349 від 23.02.2012 р. - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Визнати недійсним п.1.1. договору оренди від 08.08.2011 року в частині передачі в строкове платне користування підвального приміщення площею 18.6 кв.м позначеного в технічному паспорті на н/ж приміщення літ. У111, який перебуває у користуванні співвласника будинку ОСОБА_2 і розташований під квартирою 8а по вул. Рогатинців, 26 у м.Львові

Визнати недійсною та скасувати ухвалу ЛМР №1349 від 23.02.2012 р. «Про затвердження об»єктів комунальної власності, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження п.38 додатку до неї про передачу у власність ОСОБА_6 підвалів площею 48.6 кв.м

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_11