Справа № 372/977/16-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/3845/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 06.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Березовенко Р.В.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року про відмову в забезпеченні позову за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_3, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Євровал», Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним в частині договору факторингу, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 09 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2626/0908/71-017, згідно умовами якого банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 90900 доларів США на строк до 08 вересня 2023 року з відсотковою ставкою в розмірі 12,5 % річних, а позичальник зобовязувався повернути вказані кошти в строки визначені договором зі сплатою відсотків за користування такими коштами.

Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 09 вересня 2008 року між тими ж сторонами було укладено Іпотечний договір №2626/0908/71-017-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу, відповідно до якого банк відступає свої права вимоги за кредитними договорами. В той же день між цими ж сторонами було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, але її як іпотекодавця про це не було повідомлено у визначені договором строки.

Після укладення зазначених договір ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Євровал» 17 квітня 2015 року уклали договір купівлі-продажу квартири, що була предметом договору іпотеки укладеному у 2008 році.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 вважає, що ТОВ «ФК «Вестор Плюс» набуло право власності на квартиру незаконно, а тому просила суд визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року та витребувати з незаконного володіння ТОВ «ФК «Вектор Плюс» квартиру № 142, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Соснова, 4.

Разом із позовом ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції клопотання про забезпечення позову, посилаючись на те, що договір факторингу № 15 укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року, згідно з яким було відступлено право вимоги за іпотечним договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», є таким, що укладений із порушенням норм чинного законодавства та має бути визнаний недійсним з частині передачі боргу по кредитному договору №026/0806/88-013 від 17 серпня 2008 року.

Після чого ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а в подальшому ТОВ «Євровал» та ОСОБА_3 було набуто право власності на квартиру №142, що знаходиться за адресою: Обухівський район, м. Українка, вул. Соснова, буд. 4, без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», оскільки право власності на квартиру було набуто ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в порядку примусового звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла.

На думку ОСОБА_2 вважає, що до моменту ухвалення рішення у справі з боку відповідача ОСОБА_3 можуть здійснюватися дії спрямовані на відчуження майна, які в подальшому можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, а тому просила суд накласти арешт на квартиру №142, що знаходиться за адресою: Обухівський район, м. Українка, вул. Соснова, буд. 4.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано всіх обставин справи та не прийнято до уваги той факт, що після укладення договору факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» квартира, що була предметом іпотеки була незаконно відчужена спочатку ТОВ «Евровал» за договором купівлі-продажу, потім ОСОБА_4Л і в кінцевому результаті за договором дарування право власності перейшло до ОСОБА_3, зазначені дії свідчать про здійснення незаконних дій спрямованих на набуття права власності на квартиру.

Про зазначені обставини ОСОБА_2 дізналася лише після того, як її 26 травня 2015 року було примусово виселено з спірної квартири, а звернувшись із відповідною заявою до правоохоронних органів їй було відмовлено у відкритті кримінального провадження.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 вважає, що існуює реальна загроза невиконання рішення суду чи утруднення його виконання в майбутньому, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до чергово відчуження права власності на спірну квартиру, а тому просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, наклавши арешт на спірну квартииру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано достатніх доказів, які свідчать про те, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, так як обставини, на які посилається заявник (позивач) не можуть бути достатніми для забезпечення позову.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 151-153 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Одним із видів забезпечення позову, згідно із ч. 1 ст. 152 ЦПК України, є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Крім того, при вирішенні питань про застосування заходів забезпечення позову, суди повинні враховувати розяснення Верховного Суду України, що містяться в Постанові Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року.

Так, відповідно до п. 4 цієї Постанови Пленуму розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є квартира, щодо якої протягом одного року було вчинено декілька правочинів щодо відчуження. Для визначення можливості продажу квартири останнім власником не обов»язково надавати суду повідомлення про оголошення продажу квартири, оскільки квартира може бути відчужена і без такого оголошення. Тобто завжди існує реальна можливість продажу квартири у випадку відсутності заборони на її відчуження.

Разом із тим, судова колегія вважає, що заява про забезпечення позову не може бути задоволена з інших підстав. Як вбачається із позовної заяви. ОСОБА_2 просила суд витребувати спірну квартиру із незаконного володіння ТОВ «Євровал». Однак власником квартири є ОСОБА_3, яка хоч і є відповідачем у справі, однак позовних вимог до неї не пред»явлено. Ця обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції при постановленні ухвали.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Враховуючи те, що судова колегія не може погодитись із мотивами, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання, однак також не може вирішити самостійно це клопотання оскільки процесуально обмежена в частині можливості прийняти від позивача зміну позовних вимог, ухвала підлягає скасуванню з передачею даного питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2016 року про відмову у забезпеченні позову скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий

Судді