Ухвала

іменем україни

01 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Герасімова Любов Сергіївна, Криворізьке міське управління юстиції, про захист права власності і права користування, визнання правочину недійсним та усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_7, на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1984 року вона проживала у АДРЕСА_1. Після смерті свого сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона була дуже засмучена своїм горем і її сусіди ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_5 її втішали, а у квітні 2015 року запропонували їй квартиру приватизувати, щоб після цього укласти з нею договір довічного утримання. У травні 2015 року ОСОБА_4 відвезли до приватного нотаріуса Герасимової Л.С., де оформили договір та пояснили позивачу, що за його умовами про неї будуть піклуватися до кінця життя, а її квартира перейде у власність ОСОБА_5 Позивач, не читаючи текст договору, підписала його.

Після підписання договору ставлення відповідача до позивача змінилось і позивачу повідомили, що скоро вона залишиться без житла, оскільки вона підписала договір дарування.

28 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Герасимової Л.С., яка надала їй копію договору, який вона підписала, а саме договір дарування, замість договору довічного утримання. Позивач вказує, що не бажала укладати договір дарування і знаючи, що вона підписувала саме договір дарування, замість договору довічного утримання, вона б ніколи не підписала такий договір, а тому просила визнати його недійсним та виключити запис в державному реєстрі про право власності відповідача на спірну квартиру.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений 22 травня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 390.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У частині 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16.

Встановивши, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного договору дарування була особою похилого віку, мала захворювання очей, проживала одна, бажала розпорядитись належною їй квартирою, в обмін на догляд за нею та утримання, спірна квартира є єдиним належним позивачу житлом та єдиним місцем проживання, фактична передача спірного майна не відбулась, позивач продовжує проживати у спірній квартирі і сплачувати комунальні послуги після укладення договору дарування, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, і у неї під час укладення договору дарування квартири було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність ОСОБА_5 що відповідно до положень статей 203, 216, 229 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів не спростовують.

Таким чином, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана І.М. Завгородня Л.М. Мазур