Справа №473/4672/15-ц 12.04.2016 12.04.2016 12.04.2016
Провадження №22-ц/784/826/16
Справа № 473/4672/15-ц Головуючий першої інстанції: Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/784/826/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позивач вказував, що відповідач позичив у нього гроші у розмірі 250 000 гривень строком до 19 грудня 2014 року, про що склав розписку. Однак, після спливу зазначеного строку повернення боргу відповідач ухиляється від повернення вказаної суми, чим порушує взяті на себе зобовязання за договором позики.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_3 борг у сумі 250 000 грн.

Ухвалою суду від 27 січня 2016 року до спільного розгляду з первісною позовною заявою було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 зазначав, що ніяких грошових коштів від ОСОБА_5 не отримував, а склав розписку під впливом тяжких для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки 19 грудня 2013 року, керуючи належним ОСОБА_5 автомобілем «МАN» з напівпричепом «KAISER», скоїв дорожньо транспортну пригоду, внаслідок якої пошкодив належне позивачу майно. Вказував, що скориставшись його правовою необізнаністю та стресовим станом, через декілька годин після ДТП ОСОБА_5 зобовязав його надати вищевказану розписку. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір позики від 19 грудня 2013 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір позики від 19 грудня 2013 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 250000грн.00коп., судові витрати в розмірі 2500грн.00коп., а всього 252500грн.00коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального права, просив його скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволен ні позову ОСОБА_5, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 з 02.12.2013 року по 30.06.2014 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Спецбудмаш - БМ», де працював водієм.

19 грудня 2013 року, близько 05 год. 00 хв., керуючи автомобілем «МАN», номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_6, з напівпричепом «KAISER» S3803C2C д/н НОМЕР_2, що належав позивачу ОСОБА_5, та за договором оренди від 01.12.2013 року був переданий останнім в оренду ТОВ «Спецбудмаш - БМ», відповідач виконував рейс по перевезенню продукції ТМ «Сандора». Не впоравшись с керуванням, ОСОБА_3 здійснив наїзд на дорожню металеву огорожу, що призвело, зокрема, до пошкодження транспортного засобу, прийнятої до перевезення продукції, що було визнано відповідачем у судовому засіданні.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.01.2014 року винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідача ОСОБА_3

19 грудня 2013 року - у день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, на території ТОВ «Спецбудмаш БМ» ОСОБА_3 була написана розписка за змістом якої він зобовязався повернути ОСОБА_5 в строк до 19 грудня 2014 року взяті у нього в борг 250 000 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд виходив із доведеності того, що відповідачем ОСОБА_3 не виконані зобовязання за укладеним між сторонами договором позики щодо своєчасного повернення переданих у борг коштів в розмірі 250 000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Згідно положень абзацу 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За такого, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14:

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд на зазначені вимоги закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи; не дослідив і не оцінив належним чином доводи відповідача та показання свідків щодо розписки від 19 грудня 2013 року та не встановив справжню природу цієї розписки.

Між тим, як вбачається з пояснень допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_7, який допомагав відповідачу ремонтувати належний ОСОБА_5 напівпричеп, та ОСОБА_8, який працює у ТОВ «Спецбудмаш БМ» механіком та у кабінеті якого безпосередньо була написана розписка, а також допитаного судом апеляційної інстанції у якості свідка в порядку ст.62 ЦПК України ОСОБА_3, дана розписка була написана відповідачем на підтвердження його обовязку відшкодувати ОСОБА_5 майнову шкоду, спричинену йому внаслідок ДТП, що сталося з вини ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що підставою для написання розписки стало саме те, що відповідач погоджувався добровільно відшкодувати спричинену позивачу шкоду в розмірі, вказаному у розписці як позичену суму, при цьому грошові кошти відповідачу не передавалися.

Разом із тим не можна вважати, що даної розпискою відбулася новація боргу, оскільки умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання - договір підряду.

За такого, оскільки зібраними у справі доказами спростовується факт передачі позивачем коштів у борг відповідачу, то відстутні і правові підстави вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5, а тому у задоволенні його позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області відповідно до п.2 ч. 1 ст.309 ЦПК України в частині задоволення позову ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні цього позову.

Також не можна погодитись з висновком суду у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із недоведеності ОСОБА_3 факту укладання спірного правочину на вкрай невигідних для нього умовах та під впливом тяжкої для нього обставини, а тому дійшов висновку, що передбачені ст. 233 ЦК України підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

Між тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, оскільки за розпискою від 19 грудня 2013 року ОСОБА_3 зазначені в ній кошти від ОСОБА_5І, не отримував, то вона не може сприйматись як доказ укладення договору позики. У силу вимог ст. 1046 ЦК України у разі безгрошовості договору позики він є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Отже, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, про що розяснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Таким чином, враховуючи вищевикладені вимоги закону, той факт, що договір позики сторонами не був укладений, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання вказаного правочину недійсним слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову у звязку із його недоведеністю, то рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області відповідно до п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з інших підстав.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.С. Довжук

ОСОБА_9