Справа № 182/1878/16-ц
Провадження № 2/0182/2223/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.07.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити певні дії, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» (далі КЗ «Нікопольська СШМД») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити певні дії.

Свої вимоги мотивує тим, що він з 01 серпня 1997 року працював на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД».

Наказом № 145 від 23 березня 2016 року він був звільнений з роботи з 23 березня 2016 року за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає виконуваній роботі.

Позивач вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав.

Так, 25 січня 2016 року рішенням обласної МСЕК йому тимчасово, строком на один рік до 21 січня 2017 року, встановлена 3 група інвалідності та визначені умови та характер праці, а саме: лікар у кабінетних умовах без фізичних навантажень, підняття важких предметів без навантажень на праву руку.

28 січня 2016 року, на виконання рекомендацій, викладених у висновку МСЕК та Індивідуальній програмі реабілітації інваліда, він звернувся до головного лікаря КЗ «Нікопольська СШМД» ОСОБА_5 з заявою про надання йому тимчасової легшої роботи у вигляді робочого місця, рекомендованого МСЕК.

04 лютого 2016 року листом № 92 від 01 лютого 2016 року йому було відмовлено у наданні легшої роботи в кабінетних умовах та пропоновано зайняти єдину вільну посаду фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам на постійній основі.

Позивач вважає, що пропонована йому посада фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам не виповідає його кваліфікації та освіті. До того ж, відповідач не пропонував йому тимчасове переведення на дану посаду, що позбавляє його права після закінчення тимчасового періоду, строк якого визначається МСЕК, повернутися на попереднє місце роботи.

Наказом № 71 від 08 лютого 2016 року він був переведений на вимушений тимчасовий простій з 07 лютого 2016 року.

12 лютого 2016 року відповідач звернувся до профспілкового органу, членом якого є позивач, з поданням на отримання згоди на його звільнення за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України (лист № 140 від 12 лютого 2016 року).

Профспілковий комітет згоди не його звільнення не надав та своє рішення належним чином обґрунтував, однак відповідач в порушення вимог статті 43 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнив його з роботи.

Позивач вважає, що факт встановлення працівникові групи інвалідності не може бути підставою для його звільнення за пунктом другої частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідач не пропонував йому тимчасове переведення на іншу легшу роботу, не виконав вимоги, передбачені висновком МСЕК, не прийняв до уваги індивідуальну реабілітаційну програму інваліда та в порушення статті 172 КЗпП України не організував його, як інваліда, навчання, перекваліфікацію і працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, та не створив пільгові умови праці.

Так як ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним, він просив суд поновити його на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, зобовязати КЗ «Нікопольська СШМД» надати йому іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку строком до 21 січня 2017 року, здійснити його трудову реабілітацію відповідно до медичних рекомендацій МСЕК та створити пільгові умови праці.

Також ОСОБА_1 вважає, що при здійснені розрахунку відповідач невірно розрахував належні йому при звільненні суми виплат, а саме, у листопаді 2015 року з його заробітної плати неправомірно утримана раніше нарахована йому оплата відпустку в розмірі 3 287,06 грн. та безпідставно з його заробітної плати у жовтні 2015 року утримані аліменти в розмірі 1 007,66 грн. та судовій збір в розмірі 229,40 грн. за виконавчим документом. Тому, позивач просив стягнути з КЗ «Нікопольська СШМД» безпідставно утримані з його заробітної плати грошові кошти в сумі 4 524,12 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили, вважають що при звільненні позивача з роботи вимоги законодавства не порушені, загальний порядок на звільнення дотриманий. ОСОБА_1 була запропонована посада з працею у кабінетних умовах фельдшера КЗ «Нікопольська СШМД», яка відповідає його освіті, не потребує його перекваліфікації або перенавчання, та відповідає висновку МСЕК. Позивач відмовився від пропонованої йому посади. Інших посад, які міг виконувати позивач за станом здоровя в закладі немає, а посаду старшого оперативного лікаря, яку позивач побажав виконувати, не може бути йому надана через відсутність достатньої кваліфікації та вакантної посади.

Представники відповідача вважають, що ОСОБА_1 не може бути поновлений на попередній посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД», оскільки за станом свого здоровя та висновку МСЕК він не може її виконувати.

Відповідно до вимог частини третьої статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» інвалід може бути звільнений з роботи за ініціативою адміністрації у виняткових випадків, коли за висновком МСЕК стан його здоровя перешкоджає виконанню професійних обовязків, загрожує здоровю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності загрожує погіршенню здоровя інваліда.

Оскільки ОСОБА_1 за висновком МСЕК стан його здоровя перешкоджає виконанню професійних обовязків лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД», а у разі її виконання позивачем та неможливості надання своєчасної невідкладної швидкої допомоги хворому можуть настати наслідки, які загрожують здоровю інших осіб або погіршенню здоровя самого позивача, представники відповідача вважають, що ОСОБА_1 правомірно був звільнений з роботи за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідачем були дотримані вимоги статті 43 КЗпП України. Адміністрація КЗ «Нікопольська СШМД» звернулася з поданням до профспілкового органу, членом якого є позивач, отримала рішення профспілкового комітету та прийняла його до уваги. Оскільки дане рішення не є обґрунтованим, КЗ «Нікопольська СШМД» правомірно звільнила позивача з роботи.

Також не порушені відповідачем вимоги статті 172 КЗпП України, оскільки необхідності у направленні ОСОБА_1 на навчання і перекваліфікацію не було, тому що вільної лікарської посади, яка потребувала б перенавчання позивача, в закладі відсутня.

Представники відповідача не визнали вимоги позивача щодо неправильності проведення розрахунку при його звільненні, оскільки вважають, що з його заробітної плати у листопаді 2015 року правомірно були утримані нарахована йому у жовтні 2015 року оплата відпустки, оскільки він у жовтні 2015 року не перебував у відпустці через знаходження на лікарняному (до початку відпустки). Також, з його заробітної плати правомірно були утримані аліменти в розмірі 1 007,66 грн. та судовий збір в розмірі 229,40 грн. на підставі виконавчого документу.

Тому просили суд в позові ОСОБА_1 відмовити.

У судовому засіданні 08 липня 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 показала, що вона неправильно утримала з заробітної плати позивача судовий збір в розмірі 229,40 грн.

В іншому представники відповідача підтримали свої заперечення.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно пункту другого частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

-виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

ОСОБА_6 з частиною другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Як встановлено в судовому засіданні позивач знаходився в трудових відносинах з відповідачем з 01 серпня 1997 року та на день звільнення займав посаду лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД» (а.с.6-8).

Наказом № 145 від 23 березня 2016 року він був звільнений з роботи з 23 березня 2016 року за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає виконуваній роботі (а.с.9).

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (з відповідними змінами) при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обовязків чи їх виконання протипоказано за станом здоровя або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у звязку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

ОСОБА_6 з частиною першою статті 170 КЗпП України та пунктом 6.10 Колективного договору, укладеного між адміністрацією КЗ «Нікопольська СШМД» та первинною профспілковою організацією даного закладу (а.с.174-190) працівників, які потребують за станом здоровя надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Отже, аналізуючи правові норми пункту другого частини першої статті 40 КЗпП України та частини першої статті 170 КЗпП України, роботодавець може звільнити працівника у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи, лише у випадках:

- за умови відмови працівника від переведення на іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку відповідно до вимог статті 170 КЗпП України;

- якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним i не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоровя.

Неможливість належного виконання трудових обовязків за станом здоровя повинна бути підтверджена медичним висновком.

Судом встановлено, що висновком МСЕК від 25 січня 2016 року ОСОБА_1 була встановлена третя група інвалідності з 21 січня 2016 року на строк до 01 лютого 2017 року, дата чергового переогляду 21 січня 2017 року, та йому була рекомендована праця лікаря у кабінетних умовах без фізичних навантажень, підняття важких предметів без навантажень на праву руку (а.с.13).

На запит КЗ «Нікопольська СШМД» № 127 від 08 лютого 2016 року обласний МСЕК листом № 21 від 10 лютого 2016 року повідомив відповідача про те, що ОСОБА_1 станом на теперішній час не може надавати невідкладну медичну допомогу, повязану з підйомом важкості та значним фізичним навантаженням, включаючи праву верхню кінцівку. Бути залученим до роботи в нічний час може. Працювати за графіком змінності (добу) може (а.с.142,150-152).

В той же час, з висновку МСЕК не вбачається, що ОСОБА_1 визнаний непрацездатним.

Суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача з роботи не дотримані вимоги чинного законодавства.

Так, частиною пятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що працівника, який за станом здоровя відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Дійсно, КЗ «Нікопольська СШМД» пропонувало ОСОБА_1 працевлаштування на посаді фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам. Однак, в порушення вимог частини пятої статті 6 Закону України «Про охорону праці», частини першої статті 170 КЗпП України та пункту 6.10 Колективного договору, йому не було запропоновано тимчасове переведення на іншу, легшу, роботу на строк, визначений МСЕК.

Під час судового засідання представники відповідачів також не довели той факт, що вони пропонували ОСОБА_1 тимчасове переведення на посаду фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам.

Суд також не може взяти до уваги доводи представників відповідачів щодо відсутності у закладі легшої роботи, оскільки законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоровя переведення на іншу, легшу, роботу. А ні частина першої статті 170 КЗпП України, а ні стаття 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, не повязують обовязок роботодавця з його можливостями щодо переведення працівника на іншу, легшу, роботу.

До того ж, у наказі № 145 від 23 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи зазначено «відмова лікаря ОСОБА_1 від запропонованих адміністрацією вакантних посад з вищевказаними умовами праці» (а.с.9), що, в свою чергу, не доводить відмову позивача від тимчасового переведення на іншу, легшу, роботу.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від переведення на іншу, легшу, роботу, та така робота відповідачем йому запропонована не була, суд вважає, що

звільнення позивача було проведено з порушення вимог чинного законодавства, а тому він підлягає поновленню на роботі, з зобовязанням КЗ «Нікопольська СШМД» надати позивачу іншу, легшу, роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку строком до 21 січня 2017 року.

Відповідно до Державної типової програми реабілітації інвалідів серед видів реабілітаційних заходів, щодо інвалідів передбачено трудові заходи, які передбачають раціональне працевлаштування і психологічну підтримку в процесі професійної адаптації до виробничих умов.

Частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в

Україні» визначено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда є обовязковою для виконання, в тому числі, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або

перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. Індивідуальна програма реабілітації, що видається МСЕК, має для інваліда рекомендаційний характер. Інвалід має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених його індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому.

Тому суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги позивача в частині зобовязання КЗ «Нікопольська СШМД» здійснити трудову реабілітацію ОСОБА_1 відповідно до медичних рекомендацій МСЕК та створити пільгові умови праці.

Судом не встановлено порушення відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 з роботи вимог статті 43 КЗпП України.

Дійсно, під час розгляду подання головного лікаря КЗ «Нікопольська СШМД» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи за частиною другою статті 40 КЗпП України, профспілковий комітет не надав згоди на його звільнення з роботи з мотивів незавершення повного обстеження та лікування ОСОБА_1; не вирішення питання по виду отриманої ним травми; не визначення терміну дії рекомендацій у висновку МСЕК; не прикладення зусиль для працевлаштування ОСОБА_1; не прийняття до уваги, що ОСОБА_1 мав можливість тимчасово виконувати обовязки старшого лікаря зміни та те, що посада фельдшера не відповідає професійному рівню та кваліфікації ОСОБА_1 (а.с.84,85).

ОСОБА_6 із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України за № 6-104цс14 від 24 вересня 2014 року та № 6-163цс14 від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен зясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Перевіривши відповідність рішення первинної профспілкової організації КЗ «Нікопольська СШМД» нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення ОСОБА_1, його ділових і професійних якостей, суд дійшов висновку, що у даному рішенні відсутнє правове обґрунтування незаконності звільнення позивача з роботи за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України, а обставини, на які посилається профспілковий орган у своєму рішенні, не стосуються обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

ОСОБА_6 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 66 робочих днів з 24 березня 2016 року по 08 липня 2016 року.

Пунктом другим Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту пятому розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом вісім цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Повні місяці роботи позивача липень та вересень 2015 року. У липні його заробітна плата складала 7 102,29 грн. за 23 робочих дня, у вересні 7 141,37 грн. за 26 робочих днів (а.с.33,34,129). Отже середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 290,69 грн.

ОСОБА_6 Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів у:

-березні 22 робочих дні + 1, що передує святковим та неробочим = 23 (фактично відпрацьовано 21)

-квітні 21

-травні 19

-червні 20+ 1 , що передує святковим та неробочим = 21

-липні 20 (до 08.07.2016 повинно відпрацьовано 3 робочих дні)

Таким чином, вимушений прогул позивача складає 66 днів, та середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 19 185,54 грн. ( 290,69 грн. х 66 днів). Дана сума підлягає стягненню з КЗ «Нікопольська СШМД».

Судом також встановлено, що під час проведення розрахунку з позивача зайво утримано судовий збір в розмірі 229,40 грн., який був вже з нього утриманий під час виконання рішення

Нікопольського міськрайонного суду від 24 травня 2013 року по цивільній справі № 182/2873/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яка була оглянута судом під час розгляду справи.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо безпідставного утримання з його заробітної плати протягом листопада і грудня 2015 року суми відпускних в розмірі 3 287,06 грн., яка йому була нарахована та виплачена у жовтні 2016 року, та зайво нарахованих на дану суму аліментів, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, згідно графіку відпусків ОСОБА_1 повинен був з 18 жовтня 2015 року йти у тарифну відпустку на 14 днів. На виконання вимог статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата позивачу за час відпустки в розмірі 3 287,06 грн. була виплачена йому не пізніше ніж за три дні до її початку. З даної суми були утримані аліменти на користь ОСОБА_7 в розмірі 1 007,66 грн.

Оскільки ОСОБА_1 з 24 вересня 2015 року по січень 2016 року перебував на лікарняному та перші лікарняні листи йому були оплачені в листопаді 2015 року, тому з його заробітку протягом листопада і грудня 2015 року правомірно була утримана сума в розмірі 3 287,06 грн., так як він фактично з 18 жовтня 2015 року у відпустці не перебував.

Оскільки аліменти в розмірі 1 007,66 грн. з суми відпускних (3 287,06 грн.) вже були перераховані на користь ОСОБА_7, що в подальшому не виключає можливість перерахунку стягнених сум, суд не вбачає підстав для стягнення даної суми з КЗ «Нікопольська СШМД» на користь позивача.

ОСОБА_6 зі статтею 88 ЦПК України з КЗ «Нікопольська СШМД» підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі в сумі 2 204 грн. 08 коп. (дві тисячі двісті чотири грн. 08 коп.).

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10,11,14,15,57,60,88,212-215,218, пунктів 2 і 4 частини 1 статті 367 ЦПК України, статтями 40 пункту 2 частини 1,170,232,233,235 КЗпП України, Законом України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» з 23 березня 2016 року.

Стягнути з Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19 185 грн. 54 коп. (девятнадцять тисяч сто вісімдесят пять грн. 54 коп.).

Допустити негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць 6 661 грн. 30 коп. (шість тисяч шістсот шістдесят одна грн. 30 коп.).

Зобовязати Комунальний заклад «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» надати ОСОБА_1 іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку строком до 21 січня 2017 року.

Зобовязати Комунальний заклад «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» здійснити трудову реабілітацію ОСОБА_1 відповідно до медичних рекомендацій МСЕК та створити пільгові умови праці.

Стягнути з Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 зайво утримані 229 грн. 40 коп. (двісті двадцять девять грн. 40 коп.).

В іншому в позові відмовити.

Стягнути з Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судові витрати в сумі 2 204,08 грн. (дві тисячі двісті чотири грн. 08 коп.).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_8