У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Володарського районного суду Київської області від 13 вересня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 1997 року проживає в будинку АДРЕСА_1, у якому також проживають його діти та дружина.

У відповідності до погосподарської книги Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області, згідно запису № 117 житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8

Позивач вказував на те, що між ним та ОСОБА_8 існувала домовленість про придбання ним указаного будинку, що підтверджується розпискою від 04 жовтня 1997 року, за змістом якої ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_6 завдаток за спірний будинок у сумі 3 700 грн, що на день написання розписки був еквівалентом 2 тис. дол. США, а після сплати останнім суми в еквіваленті 1 тис. дол. США зобов'язалась передати будинок у його власність. Після оформлення указаної домовленості ОСОБА_8 виїхала за межі с. Рубченки Володарського району Київської області і її місцезнаходження на момент звернення до суду позивачу невідоме.

Посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем нерухомого майна, користується ним відкрито та безперервно понад десять років, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок за набувальною давністю на підставі положень ст.344 ЦК України.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 13 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Підстави набуття права власності визначені гл. 24 ЦК України.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Крім того, відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Судами встановлено, що 04 жовтня 1997 року позивач сплатив власнику будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_8 3 700 грн та почав проживати у вищевказаному будинку.

У відповідності до запису у погосподарській книзі Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8.

Відповідно до довідки № 302 виданої 02 серпня 2011 року виконкомом Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області, гр. ОСОБА_6, 1974 року народження, з жовтня 1997 року по 2011 рік проводив поточний ремонт житлового будинку за АДРЕСА_1, встановив нову бетонну огорожу та регулярно оплачував комунальні послуги. Крім того, позивач має технічний паспорт на вказаний будинок.

Також, згідно довідки № 08673 виданої 26 травня 2011 року Білоцерківським МБТІ, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Судами також установлено, що відповідно до розписки від 04 жовтня 1997 року власник будинку ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3700 гривень, що на день отримано згідно курсу валют складає 2 тис. дол. США і залишок коштів сумі що має відповідати 1 тис. дол. США, ОСОБА_8 має отримати після належного оформлення договору купівлі-продажу указаного будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з часу складення указаної розписки пройшло 14 років, в спірному будинку позивач проживає разом із сім'єю понад 10 років, що підтверджується письмовими доказами, а ОСОБА_8 не виконала своїх обов'язків згідно розписки щодо оформлення будинку, виїхала з с. Рубченки Володарського району Київської області і з часу отримання коштів від позивача за будинок з ним не спілкувалась, у зв'язку із чим підстави передбачені ст. 344 ЦК України для визнання за позивачем права власності на спірний будинок встановлені і відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (положення ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставин, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне:

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Також, пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без з'ясування указаних обставин, які повинні бути підтверджені належними і допустимими доказати та без надання таким доказам належної оцінки судом, який розглядає справи, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином та не обґрунтували всі обставини, які необхідні для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, у зв'язку із чим висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 у справі є передчасним.

Також, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір або інша домовленість власника майна та його теперішнього володільця), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід з'ясувати, чи вірний спосіб захисту обрано стороною.

Крім того, за правилами ч. 1 ст. 130 ЦПК України з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи проводиться попереднє судове засідання.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд: уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню; з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, особи, яка надає правову допомогу, або про судові доручення щодо збирання доказів; у невідкладних випадках проводить огляд на місці, огляд письмових і речових доказів; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, необхідні для підготовки справи до судового розгляду.

Отже, якщо із тих обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення вбачається необхідність проведення попереднього судового засідання, зокрема, з метою вирішення питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10, 130 ЦПК України.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 13 вересня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик