Провадження №22-ц/784/1255/16
Головуюча першої інстанції : Гуденко О. А.
Категорія-27 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

22 липня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Лівшенком О.С.

з участю:

позивача - ОСОБА_3

представників:

позивача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13. 04. 2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» ( далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсним третейського застереження,

встановила:

17.02.2016 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в підпункті 6.2 кредитного договору, укладеного ним з ПАТ «Укрсоцбанк» 24.09.2008 р. про отримання кредитних коштів у розмірі 59.500 $ з терміном повернення до 23.03.2023 р.

Позивач зазначав, що в кредитному договорі ( підп. 6.2) міститься застереження про передачу спору, який виникне з цього договору на розгляд суддів Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків.

В той же час, частиною 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 03.02.2011 р. визначено, що третейські суди, в порядку передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту праву споживачів, у тому числі споживачів послуг банку ( кредитної спілки).

Незважаючи на виключення з компетенції третейського суду наведених спорів, у серпні 2013 р. кредитор звернувся до третейського суду із заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням третейського суду від 11.04.2014 р. ухвалено про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 530702 грн.78 коп.

Посилаючись на ці обставини та порушення його прав з часу застосування кредитором третейського застереження, позивач просив визнати його недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13. 04. 2016 р. у задоволенні вимог позивача відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Так, відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин, або його частина (ст.217 ЦК України) може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК).

Відповідно до приписів ч.1 ст. 203 ЦК умовою чинності правочину, зокрема є законність його змісту, тобто відповідність вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 638 ЦК, дійсним є договір, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до приписів ст. 1054 ЦК України є умови про предмет, ціну, строк його дії, права та обов'язки сторін договору, а також інші умови щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін договору має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2008 р. позивач уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір про отримання кредитних коштів у розмірі 59.500 $, зобов'язавшись солідарно з ОСОБА_5 повернути їх до 23.03.2023 р.

При цьому до договору ( підп. 6.2) сторонами було включено умову про передачу спору, який виникне з цього правочину на розгляд суддів Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків.

Зазначена умова договору є третейським застереженням в сенсі ч.1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», яка, як частина цивільно-правової угоди, може бути визнана недійсною за наявності відповідних підстав.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 03.02.2011 р. визначено, що третейські суди, в порядку передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту праву споживачів, у тому числі споживачів послуг банку ( кредитної спілки).

Таким чином, зазначеною нормою, з часу набрання нею чинності, виключено з компетенції третейського суду справи, які виникають у спорах споживачів банківських послуг з кредиторами, щодо повернення кредитних коштів.

Саме такого змісту правове тлумачення цієї правової норми міститься у висновках постанов Верховного Суду України від 11.11.2015 р. ( справа № 6-1716 цс 15) та від 03.02.2016 р. ( справа № 6-2630 цс 15).

В той же час, на момент укладення кредитного договору з наведеним третейським застереженням ст.6 Закону України «Про третейські суди» не містила приписів про виключення з компетенції третейського суду справ подібної категорії.

За таких обставин сторони кредитної угоди вправі були включити до неї умову про передачу спору, який виникне з цього договору на розгляд третейського суду.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, належним чином врахував наведені приписи норм матеріального права і прийшов обгрунтованого зібраними доказами висновку про відсутність правових підстав для визнання третейського застереження в кредитній угоді недійсним.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що ухвалення третейським судом рішення про стягнення кредитних коштів на час дії заборони щодо розгляду третейськими судами справ подібної категорії може бути підставою для захисту порушенного права шляхом оскарження рішення третейського суду в порядку передбаченому п.1 ч.2 ст. 389-5 ЦПК та п.1ч.3 ст.51 Закону України «Про третейські суди».

Доводи апеляційної скарги про необгрунтованість наведених вище висновків судового рішення, яким відмовлено у задаволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки погоджені сторонами умови договору щодо передачі спору на розгляд третейського суду відповідали на час укладення угоди вимогам закону, що свідчить про правомірність цього правочину та не дає підстав для визнання його недійсним в частині яка оскаржується.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі, посилання на постанову ВСУ від 11.11.2015 р. ( справа № 6-1716 цс 15) в частині її посилань на …«таку концентрацію суспільно-значимих публічних елементів, яка не дозволяє віднести такі спори (з іноземною валютою) до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами», висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути враховані при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

До того ж, в цьому сенсі зазначена постанова ВСУ не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки постановлена у справі про скасування рішення третейського суду, а не у справі про визнання недійсним третейського застереження.

Встановлене не дає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13. 04. 2016 р.- залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: В.В.Самчишина

Т.В. Серебрякова