Провадження № 2/520/63/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2016 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Васильків О.В.

при секретарі Дідур Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, виділ частки зі спільного майна в натурі, суд, -

встановив:

04.11.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить зобовязати відповідача не перешкоджати йому у користуванні ? частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виділити в натурі ? частку квартири АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1; стягнути судові витрати.

У ході розгляду справи 08.12.2015 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надала до суду заяву про зміну підстав позову, яку 02.02.2016 року уточнила та просила припинити право власності ОСОБА_1 на ? частку квартири АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_2 ринкову вартість ? частки квартири АДРЕСА_2, в розмірі 414 182,00 грн., що є еквівалентно 17 945,5 дол. США та стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 23.02.2016 року відмовлено в прийнятті заяви представника позивача про зміну підстав та предмету позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, виділ частки зі спільного майна в натурі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2016 року цивільну справу № 520/14804/14-ц повернуто до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питань, передбачених ч. 2 ст. 293 ЦПК України відносно апеляційної скарги протягом 3 днів з дня отримання справи.

08.04.2016 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси справу прийнято до провадження та повернуто позивачу-апелянту його апеляцію на ухвалу суду від 23.02.2016 року.

При цьому, у позовній заяві /в редакції від 04.11.2014 року/ ОСОБА_1 посилається на те, що сторони є співвласниками спірної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що відповідачем чиняться перешкоди йому у користуванні його власністю, сторони не в змозі самостійно добровільно визначити порядок користування квартирою, тому позивач змушений звернутися до суду із позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги.

Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі № 2-5934/11, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; витребувано ? частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_2 /а.с. 6-9/. Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2014 року /а.с. 5/.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом досліджено нотаріально посвідчений договір дарування, укладений 19.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 11/. Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2012 року /а.с. 10/.

Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Судом досліджено технічний паспорт, виготовлений 03.11.2011 року КП «ОМБТІ та РОН», на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 пояснював, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, одноособово проживає відповідач ОСОБА_2, яка чинить йому перешкоди у користуванні його часткою квартири. Вказана обставина щодо одноособового проживання ОСОБА_2 у квартирі в ході судового розгляду справи не заперечувалася і стороною відповідача.

Окрім того, стороною відповідача особисто надано квитанції про оплату вартості житлово-комунальних послуг, які досліджені судом, що свідчить про одноособове користування відповідачем спірною квартирою.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користуванні ? частиною квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням вказаного, оскільки позивач є співвласником спірної квартири, якому чиняться перешкоди у користуванні його ? частиною квартири, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні власністю підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про виділення в натурі його ? частини квартири, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Абзацом 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року розяснено судам, що квартира є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В ході розгляду справи за клопотання сторони позивача судом призначалася судова будівельно-технічна експертиза. Так, згідно висновку № 3438 судової будівельно-технічної експертизи від 05.11.2015 року, технічно неможливо поділити однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на дві самостійні частини у частках по ? і 1/2 , кожна з яких могла б самостійно функціонувати і відповідати вимогам ДБН В.2.2-15-2005. Висновком також визначено ринкову вартість ? частини однокімнатної квартири, що становить 17 945,5 дол. США = 414 182 грн. /а.с. 88-92/.

Отже, враховуючи встановлення висновком № 3438 судової будівельно-технічної експертизи від 05.11.2015 року технічної неможливості виділення спірної квартири у самостійну частину, яка могла б самостійно функціонувати і відповідати вимогам ДБН, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

При цьому суд зазначає, що з часу складання експертизи, а саме 05.11.2015 року, позивачем на виконання положень абз. 1 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, не було заявлено вимог про визначення порядку користування приміщеннями квартири. Проте позивач не позбавлений права предявити відповідні вимоги в іншому судовому провадженні.

Окрім того, суд не приймає до уваги пояснення сторони відповідача щодо неможливості стягнення з ОСОБА_2 вартості ? частин квартири в рахунок компенсації за визнання за нею права власності на спільне майно, оскільки з урахуванням ухвали суду від 23.02.2016 року про відмову в прийнятті заяви представника позивача про зміну підстав та предмету позову по справі, судом розглядаються первинні вимоги позивача в редакції від 04.11.2014 року.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 3, 15-16, 316-317, 319, 321, 358, 364, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні ? частини квартири АДРЕСА_4.

В іншій частині вимог, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення.

Суддя Васильків О. В.