Справа №451/1106/16-ц
Провадження № 2/451/465/16
РІШЕННЯ

іменем України

06 грудня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у склад головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі: секретаря судового засідання Палюх К.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні залу суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі об'єкта спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2016 року до суду звернулася ОСОБА_2 із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить виділити їй в натурі частку із спільного часткового майна, зокрема будинковолодіння АДРЕСА_1 та визнати її власником такого майна.

В обґрунтування вимог посилається на обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати - ОСОБА_4, в результаті чого відкрилася спадщина, у склад якої увійшла 1/2 частина будинковолодіння, що розташоване у АДРЕСА_1

У інтересах позивачки 30 травня 2012 року Радехівською міською радою було прийняте рішення №11 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі її у спільну часткову власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд».

У подальшому, 03 жовтня 2010 року вона у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на зазначене спадкове майно.

Власником іншої 1/2 частки цього ж житлового будинку в АДРЕСА_1 є відповідач у справі - ОСОБА_3, яка у такому постійно проживає.

За весь час проживання із відповідачем у будинковолодінні, у позивачки із останньою систематично виникали суперечки щодо користування спільним житлом та наріжним питанням між ними був поділ площі будинку між двома сім'ями, оскільки стосовно вирішення такого питання не було їхнього спільного погодження.

На даний час, як зазначає позивачка, вона має намір продати частку у будинку, попередньо поділивши такий об'єкт спільної часткової власності, що є перебудованим на два будинковолодіння з окремими входами.

Відповідач усіляко уникає домовленостей та ухиляється від укладення договору про виділ в натурі частки із спільного часткового майна, інколи мотивує відмову бажанням викупити її частку.

Однак, як вказує ініціатор позову, з часом стало зрозумілим, що намір відповідача викупити частку нерухомого майна не є серйозним та чітко визначеним у строках і, як наслідок, її право щодо розпорядження своїм майном є порушеним, тому вона вимушена звертатися до суду з метою захисту свого порушеного права.

У ході розгляду справи, представник позивача уточнив підстави вимог та просить виділити його довірительці в натурі частину нерухомого майна, належного їй.

У судовому засіданні позивачка та її повноважний представник позовні вимоги з уточненнями підтримали в повній мірі та виклали свої обґрунтування аналогічно, зазначеним у заяві (а.с.2-5). Позов просять задоволити.

Відповідач позовні вимоги визнала та щодо задоволенні позову не заперечує.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, а також позицію відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У розумінні положеннь ст.ст.15,16 ЦК України, кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу в натурі майна, що є у спільній частковій власності.

Так, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8), відкрилася спадщина, у склад якої увійшла 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами і, які належали їй на праві приватної власності на підставі Витягу про державну реєстрацію прав №33135317 від 10.02.2012, виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.6).

Позивач - ОСОБА_2 після смерті матері успадкувала майнові права спадкодавця, а саме 1/2 частку в житловому будинку АДРЕСА_1, з господарськими будівлями і спорудами, що до нього відносяться (а.с.7-8).

Відповідно до даних, викладених у Витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38532806 від 03.10.2014 вбачається, що спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_2, а із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27628374 від 03.10.2014, що остання є власником спільної частки 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що до нього відносяться, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Судом констатовано та не заперечено сторонами в судовому засіданні, що співвласником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідач - ОСОБА_3, яка постійно там проживає.

У свою чергу, позивач має намір реалізувати свої конституційні права шляхом відчуження належної їй на праві приватної власності частки у будинковолодінні, однак добровільної згоди ОСОБА_3 їй на це не надано, відповідно ОСОБА_2 вимушена звертатися до суду з метою вирішення спору.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст.356 ЦК України, є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст.ст.317,319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 статі 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до змісту статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту статті 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Як випливає з даних технічного паспорту житлового будинку та висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна від 31.08.2016, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість виділу в натурі частки з обєкта нерухомого майна (а.с.13-14,17,54-57).

З цього приводу правові позиції містяться у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 (справа №6-12цс13).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позову, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача в користь позивача стягнути понесені нею судові витрати.

Щодо визначення розміру судових витрат, що підлягають стягненню із відповідача слід зазначити наступне.

Позивачкою, із врахуванням позовних вимог, оплачено судовий збір в розмірі 1102 гривень 40 копійок і, такий підлягає в користь ОСОБА_2.

Крім цього, виходячи із вартості будинковолодіння АДРЕСА_1, що зазначена у Технічному паспорті від 14.11.2016, вимог щодо визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 332 гривні 32 копійки.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Виділити ОСОБА_2 в натурі 1/2 частку із майна, що перебуває у спільній частковій власності, тобто житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема: коридор (прим.1-1) - площею 6,7м.кв., житлову кімнату (прим.1-5) - площею 10,9м.кв., житлову кімнату (прим.1-6) - площею 16,8м.кв., тамбур (прим.І) - площею 12,2м.кв., відповідно загальною площею 46,6м.кв., а також літню кухню «Г», сарай «Б», сарай «Д» з підвалом «пд.» і вбиральню «Г» та визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки АДРЕСА_1 понесені нею судові витрати в сумі 1102 гривні 40 копійки.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 332 гривні 32 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.