22-ц/775/373/2016(м)
Категорія 39 Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

за участю секретаря - Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда Олексій Андрійович, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, який у січні 2016 року уточнила та посилалася на те, що у жовтні 2013 року помер її дід ОСОБА_4, який 14 квітня 2005 року склав заповіт, відповідно до якого вона є спадкоємцем всього майна, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося на день його смерті. У встановлений законом строк вона звернулася до приватного нотаріуса Чекіди О.А. із заявою про прийняття спадщини. Проте, постановою нотаріуса від 21 липня 2014 року №99/02/31 у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до суду. Просила визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини домоволодіння, що належало померлому діду ОСОБА_4 та право власності по 3/4 частини від автомобілів марки Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску, і Daihatsu Charade, 1982 року випуску, що належали померлому.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 83,5 кв.м., житловою - 38,2 кв.м., з відповідними до нього частинами господарських споруд та побудов; на ? частини автомобіля Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску, держномер НОМЕР_4, на ? частини автомобілю Daihatsu Charade, 1982 року випуску, держномер НОМЕР_5, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

З рішенням не згодна відповідачка ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема, посилається на те, що позивачка не довела наявність на момент відкриття спадщини спірних автомобілів. Крім того, звертає увагу на те, що судом порушені норми ст.ст.60,61 Сімейного Кодексу України, оскільки вона з померлим ОСОБА_4 перебувала по день його смерті в шлюбі, за період якого були придбані спірні автомобілі. Вказані автомобілі знаходилися у сумісній власності подружжя без виділу часток. У випадку виділу часток з майна, яке було у сумісній власності, долі кожного з членів подружжя є рівними та повинні складати по ? кожному із подружжя. З огляду на зазначене, вважає, що їй належало по ? частці від кожного з автомобілів. Але спірні транспортні засоби не існували в натурі на момент відкриття спадщини,тому, підстав для включення автомобілів у склад спадщини немає.

Також, зазначала, що після смерті ОСОБА_4 залишилось домоволодіння, а саме, шлакоблочний житловий будинок з прибудовою, літньою кухнею, двома сараями, гаражем, вбиральнею, басейном, огорожею, мостінням, двома навісами, власником якого він став на підставі договору дарування від 1 липня 1993 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Право власності на дане домоволодіння за ОСОБА_4 зареєстровано Жданівським БТІ у липні 1993 року. Але, у 1995 році ними прибудовані навіс літ Ж-1, навіс літ И-1 та збудовано сарай літ К-1. Право власності на вказане нерухоме майно не оформлено належним чином. Тому, оскільки ОСОБА_4 не був власником існуючого домоволодіння з усіма господарськими спорудами, то воно також не може бути об'єктом спадкування.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу задовольнити та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, представника позивачки - ОСОБА_6, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, про що Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції вчинено актовий запис №808 (а.с. 93).

За життя, 14 квітня 2005 року, ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори, яким заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, взагалі на все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом має право, онуці - ОСОБА_1 (а.с. 6,116). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, (заповіти/спадкові договори) №35669257 від 07 листопада 2013 року заповіт є чинним ( а.с. 96).

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалося з жилого будинку і будівель на подвір'ї, та належало померлому на підставі договору дарування, укладеного 1 липня 1993 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та посвідченого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори за реєстром №3-1618.

Право власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4 зареєстроване в Маріупольському БТІ у липні 1993 році за №14780 ( а.с. 72-73).

Крім того, як вбачається з відповіді центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Маріуполя №2 за ОСОБА_4, станом на 11 січня 2014 року, зареєстровані транспортні засоби: автомобіль Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску, держномер НОМЕР_4, автомобіль Daihatsu Charade, 1982 року випуску, держномер НОМЕР_5 ( а.с. 118).

В установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіди О.А. з заявою про прийняття у спадщину за заповітом всього майна, що належало померлому, звернулася ОСОБА_1,1996 року народження ( а.с. 105).

Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чекіда О.А. від 27 липня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю у спадкоємця документів, оформлених відповідно до чинного законодавства, що підтверджують належність майна спадкодавцеві (а.с. 7).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк; нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом; право власності на спірне домоволодіння за спадкодавцем зареєстроване у порядку, який існував на момент його набуття у 1993 році; право відповідачки, як дружини померлого у зв'язку з її непрацездатністю, на обов'язкову частку у спадщині на момент її відкриття, не порушується.

З висновком суду першої інстанції про визнання за позивачкою права власності на 3/4 частини спірного домоволодіння колегія суддів не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності з положеннями ст.ст. 1216 - 1218,1233 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтями 1269,1270 цього Кодексу передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 залишив заповіт від 14 квітня 2005 року на ім'я позивачки ОСОБА_1, яка у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернулася до нотаріальної контори з заявою про її прийняття та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому, вона як спадкоємець за заповітом має право успадкувати майно померлого спадкодавця.

Оскільки спадковий будинок належав спадкодавцю на підставі договору дарування, він не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю, яка в установленому законом порядку зареєстрована за ним.

Згідно з договором дарування від 1 липня 1993 року спадкове домоволодіння належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, від 13 листопада 1986 року, зареєстрованого у Маріупольському БТІ 25 листопада 1986 року за №14730, та складається з одного жилого будинку літ. В шлаконабивного, жилою площею 38,2 кв.м.; прибудови літ В; літньої кухні літ. А; сараю літ. Д; гаражу літ. З; вбиральні літ. Б; басейну літ. Г; огорожі №1-2; замощення І,ІІ. ( а.с. 72-73).

Відповідно до технічного паспорту від 30 листопада 2015 року, спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ В-1 (1959 року забудови) , сіней літ. «в» (1959 року), крильця літ. «в-1»( 1959 року), погребу літ. «в/п» (1959 року), нежитлової прибудови літ. В1 (1980 року), літньої кухні літ. А (1952 року), сараю літ. Д (1959 року), гаражу літ. З (1980 року), вбиральні літ. Б ( 1952 року), басейну літ. Г (1952 року), огорожі літ. п1, п2, замощення І,ІІ. Самовільними спорудами значаться: сарай літ. К-1 (1995 року забудови), навіс літ. Ж-1 (1995 року), навіс літ. И-1(1995 року) ( а.с. 74,75,78).

В позовній заяві ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання права власності на 3/4 частини спірного домоволодіння.

З огляду на те, що відповідно до положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, суд першої інстанції обгрунтовано визнав за позивачкою право власності на 3/4 частини спірного домоволодіння.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що за життя, у 1995 році, спадкодавцем були побудовані, але не прийняті в експлуатацію два навіси та сарай, а тому, домоволодіння не може бути включено у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки домоволодіння, на яке спадкодавець набув право власності на підставі договору дарування у 1993 році зареєстроване в установленому законом порядку, а самочинно зведене нерухоме майно (сарай літ. К-1, навіс літ. Ж-1, навіс літ. И-1) не є об'єктом права власності, тому, не входить до складу спадщини.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», які містяться у п.3.3, органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів, на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі Інструкція).

Відповідно до положень Інструкції, реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, що належали, в тому числі, громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 13 грудня 1995 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду, в частині визнання за позивачкою права власності на 3/4 частини домоволодіння №38 по вул. Мелітопольській у м. Маріуполі підлягає залишенню без зміни на підставі ст.308 ЦПК України, як постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом по 3/4 частині спадкових автомобілів з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що 29 грудня 1971 року було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 Шлюб зареєстрований Будинком одруження м. Маріуполя, про що зроблено відповідний актовий запис №5122. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_2 (а.с. 203). Дані про розірвання шлюбу в паспорті відповідачки ОСОБА_1 відсутні ( а.с. 202).

Як вбачається зі спадкової справи №33/2013, що відкрита після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекідою О.А., крім ОСОБА_1, у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини з заявою про її прийняття, звернулися дружина померлого - ОСОБА_2,1938 року народження, та син - ОСОБА_9,1973 року народження (а.с.91,101,102).

З пояснень відповідачки в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що спадкові автомобілі були придбані в період їх шлюбу з ОСОБА_7 і цей факт не спростований.

У відповідності з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи зазначене, відповідно до положень ст.60 СК України, спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 і частки кожного з подружжя у праві власності є рівними.

Відповідно до вимог ст.1241 цього Кодексу малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова( вдівець) та непрацездатні батьки спадкують , незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом ( обов'язкова частка).

На момент смерті ОСОБА_4 його дружина - ОСОБА_1 була непрацездатна, оскільки їй виповнилося 66 років. Син померлого - ОСОБА_9 є повнолітньою, працездатною особою, тому, при наявності чинного заповіту, не має права на спадщину за законом та на обов'язкову частку у спадщині.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував вказані обставини справи та вимоги закону і помилково визначив частку позивачки у спадкових автомобілях, з урахуванням обов'язкової частки відповідачки у спадщині, у розмірі 3/4 від кожного автомобіля, залишивши поза увагою наявність у відповідачки права на 1/2 частку автомобілів, як спільної сумісної власності подружжя. Тому, в зазначеній частині рішення суду підлягає зміні.

У зв'язку з тим, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачці ОСОБА_1 належить по 1/2 частці від кожного автомобіля. Тому, спадкодавець мав право розпорядитися тільки своєю 1/2 часткою.

Оскільки відповідачка є дружиною спадкодавця і на момент відкриття спадщини була непрацездатна, відповідно до ст.1241 ЦК України, незалежно від заповіту, вона спадкує 1/8 частку (? частка від ?, яка належала б їй у разі спадкування за законом).

Таким чином, загальна частка ОСОБА_2 у спадкових автомобілях буде становити по 5/8 частин від кожного автомобіля (1/2+1/8), а частка ОСОБА_1 - по 3/8 частки від кожного автомобіля.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в зазначеній частині неповно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому, апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, рішення суду, в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини від кожного з автомобілів Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску, держномер НОМЕР_4 та Daihatsu Charade, 1982 року випуску, держномер НОМЕР_5, зміні - визнанню за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом по 3/8 частки від кожного зі спадкових автомобілів.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 січня 2016 року, в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 3/4 частини автомобілів: Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та Daihatsu Charade, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, змінити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на 3/8 частини автомобіля Alfa Romeo Giulietta, 1985 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, кузов № НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію від 27 лютого 1998 року; та 3/8 частки автомобіля Daihatsu Charade, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, червоного кольору, кузов № НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію від 20 травня 1994 року.

Це ж рішення, в частині визнання за ОСОБА_1, права власності в порядку спадкування на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А. Попова