Справа № 199/4993/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18.07.2016 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого посилався на те, що з 08.09.2006 року по 11.06.2007 року він працював у Депо №1 ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом №222 від 12.06.2007 року був звільнений з підприємства з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України, за появу на роботі в нетверезому стані, про що зроблений запис в трудовій книжці.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року він був поновлений на посаді, про що було видано наказ на підприємстві №426 від 14.12.2009 року. Позивач був допущений до роботи і працював в Депо № 1 на посаді водія тролейбусу 3-го класу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Наказом №197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року з внесенням запису у трудову книжку до розгляду судом цивільної справи про поновлення на роботі. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін.

Згідно з наказом №110 від 16 березня 2011 року про звільнення, наказ №426-к від 14 грудня 2009 року про поновлені на роботі ОСОБА_1 на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3 класу - скасовано; наказ №197 від 06 травня 2010 року про відсторонення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу ОСОБА_1 до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу - скасовано; наказ №222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботів в нетверезому стані залишено в силі.

Позивач зазначає, що після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року він не отримував заробітну платню, тому звернувся до інспекції праці, якою була проведена перевірка та встановлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема ст. 46 КЗУпП та п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, про що були складені протоколи про адміністративне правопорушення відносно начальника ДЕПО №1 ОСОБА_3 та начальника відділу кадрів ОСОБА_4. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2011 року зазначених осіб притягнуто до адміністративної відповідальності.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2012 року, в позові ОСОБА_1 про скасування наказу №197 від 06 травня 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказаний наказ було скасовано начальником Депо №1 наказом №110 від 16 березня 2011 року.

Посилаючись на незаконність наказу №197 від 06 травня 2010 року та у зв'язку з цим неправомірність відсторонення від роботи, позивач просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» та Депо №1 ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2010 року по 31.10.2016 року включно у розмірі 286513,44 грн., а також у відшкодування завданої моральної шкоди стягнути 100 000,00 грн..

У судовому засіданні представник позивача надала пояснення, аналогічні викладеним у позові та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Представник міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилався на пропуск позивачем строків звернення до суду.

Представник відповідача - Депо №1 ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про день слухання повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що з 08.09.2006 року по 11.06.2007 року ОСОБА_1 працював у Депо №1 ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом №222 від 12.06.2007 року був звільнений з підприємства з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України, а саме за появу на роботі в нетверезому стані.

Як вбачається із запису №5, вчиненого у трудовій книжці позивача, він звільнений з роботи 11.06.2007 року за появу на роботі в нетверезому стані по п.7 ст.40 КЗпП України згідно з наказом №62-к від 12.06.2007 року (т.1, а.с.8).

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі та стягнуто на його користь втрачений заробіток і моральну шкоду, в частині поновлення на роботі рішення було допущено до негайного виконання.

На підставі наказу №426 від 14.12.2009 року Депо №1 ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» до трудової книжки внесено запис №6, яким визнано недійсним запис №5 та одночасно зроблено запис про поновлення на попередній роботі. Таким чином, ОСОБА_1 був допущений до роботи і працював в Депо № 1 на посаді водія тролейбусу 3-го класу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення АНД суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Наказом №197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року, до закінчення розгляду цивільної справи ОСОБА_1 про поновлення на роботі, про що до трудової книжки позивача внесено запис №7 (т.1, а.с. 8, 62, 63).

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін.

Після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року позивач ніде не працював, не отримував заробітну плату та звернувся до Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області, якою була проведена перевірка та встановлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема ст. 46 КЗУпП та п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Згідно з наказом №110 від 16 березня 2011 року про звільнення, наказ №426-к від 14 грудня 2009 року про поновлені на роботі ОСОБА_1 на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3 класу - скасовано; наказ №197 від 06 травня 2010 року про відсторонення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу ОСОБА_1 до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу - скасовано; наказ №222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботів в нетверезому стані залишено в силі (т.1, а.с.66).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2012 року в позові ОСОБА_1 про скасування наказу № 197 від 06 травня 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказаний наказ було скасовано начальником Депо № 1 наказом № 110 від 16 березня 2011 року. Даним рішенням встановлено та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що наказ №197 від 06 травня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки законом не передбачена така підстава, як відсторонення від роботи до розгляду справи судом.

Судом встановлено, що позивача було незаконно відсторонено від роботи, період його відсторонення є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті у розмірі середньої заробітної плати відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім КЗпП України, питання оплати праці регулюються Законом України «Про оплату праці», іншими законодавчими актами та нормативними документами.

Судом з'ясовано, що відсторонення працівника від роботи, з чим пов'язував виплату йому середнього заробітку за час такого відсторонення позивач, порушенням саме законодавства про оплату праці.

Визначення поняття заробітної плати, яке міститься у нормативно-правових актах (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці»)зводиться до того, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Судом встановлено, що за час відсторонення позивач не працював, отже роботи не виконував і у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому будь-яких виплат, пов'язаних з виконанням роботи.

У останнього виник обов'язок сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу лише у зв'язку із незаконністю відсторонення від роботи.

З огляду на викладене, суд вважає, що на позивача на поширюються вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України. А отже, враховуючи вимоги ч.1 ст. 233 КЗпП України, суд приходить до наступного. Про наказ №197 від 06 травня 2010 року про відсторонення від роботи позивача останній дізнався наступного дня, що визнається сторонами, а тому відлік 3-х місячного строку розпочався з наступного дня після видання наказу, тобто з 07.05.2010 року. Разом з тим, позивач звернувся до суду 25.04.2013 року, тобто з пропуском зазначеного строку, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2010 року по 31.10.2016 року включно у розмірі 286513,44 грн. задоволенню не підлягають у звязку з пропуском ним строку звернення до суду. Аналогічні обставини встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року по цивільній справі № 22-ц/774/8547/14 за позовом ОСОБА_1 до тих же відповідачів про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу через незаконне відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, згідно якого позивачу було відмовлено у задоволенні тотожних вимог за період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року. Дане рішення набрало чинності, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені у ньому не доказуються при розгляді інших справ, зокрема даної.

Виходячи з даного результату розгляду справи, вимоги позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. також задоволенню не підлягають.

Посилання позивача у своєму позові на норми ЦК України щодо строків позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки правовідносини, що склались між сторонами, регулюються КЗпП України.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2,10,11,60,81,88 ЦПК України, ст.ст. 94,233 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при його проголошенні,- у той же строк з часу отримання копії рішення.

Суддя: