Провадження № 2/638/5653/16
13.12.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Хайкіна В.М.
при секретарі Шептуха В.М.
з участю судового розпорядника ОСОБА_1
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон,-
Позивач у листопаді 2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що що неодноразово звертався до колишньої дружини ОСОБА_3 з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд з малолітніми дітьми за кордон. Позивач письмово звернувся з заявою до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у супроводі батька ОСОБА_2 Відповідач згоди у формі нотаріально-посвідченої заяви не надала. Зазначену бездіяльність позивач вважає порушенням його прав на проводження з дітьми відпочинку за межами території України, а також вважає, що зазначена бездіяльність порушує інтереси дітей на оздоровлення та розширення світогляду.Просить суд позов задовольнити, надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Угорщини, ОСОБА_7, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки, Республіки Австрія, Республіки Коста-Ріка у період з 02 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року разом з батьком ОСОБА_2, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Обєднаних Арабських Еміратів, у тому числі до Емірату ОСОБА_8 у період з 02 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року разом з батьком ОСОБА_2.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутністю, проти постановлення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надавала.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідачів не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_7 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як визначено у частині 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.02.2016 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 року, встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 06.12.2007 року укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції внесено актовий запис №3259. Прізвище дружини після одруження ОСОБА_2.Від шлюбу мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить довідка про народження, видана у відділі реєстрації та імміграції у місті Тель-Авів 26.06.2008 року та доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у місті Києві 03.04.2013 року, актовий запис №977, свідоцтво про народження серії І-БК №343042.Батьком дітей у свідоцтвах про народження зазначений ОСОБА_2, матір'ю ОСОБА_3.На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.12.2014 року (справа №638/19073/14-ц) шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 12-19).

Як встановлено матеріалами справи, 08 листопада 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до колишньої дружини - ОСОБА_3, із заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон, а саме: 1) малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Угорщини, ОСОБА_7, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки, Республіки Австрія, Республіки Коста-Ріка у період з 02 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року разом з батьком ОСОБА_2; 2) малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Обєднаних Арабських Еміратів, у тому числі ОСОБА_8 у період з 02 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року разом з батьком ОСОБА_2 (а. с. 5).

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та вїхати в Україну.

Відповідно до пункту 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:а) свідоцтва про смерть другого з батьків; б) рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; в) рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; г) рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; д) рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; є) довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.02.2016 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 року (справа №638/17523/15-ц) на ОСОБА_3, був покладений обовязок не чинити перешкод у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

Як вбачається з позовної заяви, зазначені поїздки необхідні для дітей з метою оздоровлення та розширення світогляду та цілком відповідають інтересам дітей та їх психо-фізичному розвитку.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до статті 142 Сімейного кодексу України діти мають рівні права та обовязки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Необхідність тимчасового виїзду дітей за кордон відповідає інтересам дітей і сприятиме їх культурному розвитку.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 169, 197, 212-215, 217-218, 224 - 226 ЦПК України, ст. ст.1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», п.1, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57, ст.141, 142, 150, 151 Сімейного кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за кордон задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Угорщини, ОСОБА_7, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки, Республіки Австрія, Республіки Коста-Ріка у період з 02 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року разом з батьком ОСОБА_2.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу другого з батьків малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Обєднаних Арабських Еміратів, у тому числі до Емірату ОСОБА_8 у період з 02 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року разом з батьком ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102 (одну тисячу сто дві) грн. 42 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: