Ухвала

іменем україни

11 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., КолодійчукаВ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 73 000 доларів США на споживчі цілі строком до 11 січня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності. Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 58 901,14 доларів США.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості та виселити відповідачів з житлового будинку, який був переданий в іпотеку.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 січня 2008 року у розмірі 58 901,14 доларів США, що за курсом 11,76 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 травня 2014 року складає 692 677,44 грн., звернуто стягнення на будинок, загальною площею 241,40 кв. м, житловою площею 125,60 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 особисто та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки за ціною визначеною договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди за ціною визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якої діє ОСОБА_7, з житлового будинку - предмета іпотеки, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині виселення відповідачів з будинку по АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 11 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 73 000 доларів США на споживчі цілі строком до 11 січня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності.

Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, у нього станом на 14 травня 2015 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 58 901,14 доларів США.

Судами також встановлено, що в іпотеку було передано житловий будинок, який був збудований не за рахунок отриманих кредитних коштів, право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_4 03 березня 2006 року.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про виселення відповідачів з іпотечного майна та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, апеляційний суд, відповідно до норм статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку, що предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту.

Крім того, відсутнє інше постійне житлове приміщення, яке може бути надане відповідачам одночасно з виселенням.

Встановлено, що апеляційний суд, всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення, а тому обґрунтовано скасував рішення місцевого суду в цій частині.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

В.М.Колодійчук