АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/359/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1231/16Головуючий у 1-й інстанції Киричок С.А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", третя особа: відділ Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області, про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки-

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства (далі ПрАТ) "Райз-Максимко" про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки.

У обґрунтування позовних вимог зазначав, що спірний договір оренди не підписував та не знав про його існування до 2015 року. Отримавши у 2015 році орендну плату в розмірі 4%, а не 5% вартості земельної ділянки з'ясував, що такий розмір орендної плати передбачений договором, який він не підписував.

Позивач ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ним та відповідачем; витребувати у відповідача договір оренди належної йому земельної ділянки та зобов'язати повернути земельну ділянку в належному стані; стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 рокупозовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 14 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ПрАТ "Райз-Максимко".

Зобов'язано ПрАТ "Райз-Максимко" повернути ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,91 га в належному стані.

Стягнуто з ПрАТ "Райз-Максимко" на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

З рішенням суду не погодилося ПрАТ "Райз-Максимко", яке його оскаржило, просило ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, не доведено обставин, що мали значення для справи, які суд вважав встановленими.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ «Райз-Максимко» без задоволення, посилаючись на те, що судом було вирішено справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на землю серії Р2 №618906 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки на території Сватківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області для товарного виробництва сільськогосподарської продукції, площею 2,910 га.

Відповідно до умов договору оренди землі від 14 червня 2011 року позивач передав, а відповідач прийняв земельну ділянку, площею 2,91 га на території Сватківської сільської ради. Договір укладено на 5 (п'ять) років. Орендна плата за користування земельною ділянкою повинна вноситися в грошовій формі в розмірі 4 (чотири) відсотки нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Вищезазначений договір зареєстровано 18.09.2012 року за №02480 у відділі Держкомзему у Гадяцькому районі Полтавської області.

Згідно висновку експерта № 2/2 від 23.11.2015 року підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі від 14.06.2011 року, а саме в кінці договору, де маються реквізити сторін, в графі "Орендодавець", виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Як вбачається з довідок, наданих відповідачем, ОСОБА_2 за розрахунковий період з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року нарахована орендна плата в сумі 18104 грн. 24 коп., з яких утримано податки та збори і на руки видано 15303 грн. 43 коп. У суді першої інстанції під час розгляду справи позивач не заперечував факт отримання орендної плати та розмір отриманої орендної плати.

Окрім того, з письмових заяв позивача від 05.08.2015 року та 13.10.2015 року вбачається, що ним здійснено повідомлення відповідача, щоб його земельна ділянка не оброблялася та про анулювання договору, та 21 жовтня 2015 року отримано відмову відповідача в припиненні договору оренди землі.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи викладене, задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги заявником доведені, зокрема, доведено відсутність підпису орендодавця в оспорюваному договорі оренди землі, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача, як учасника правочину, при його укладенні.

Також, беручи до уваги, що договір на підставі якого відповідач користувався земельною ділянкою суд визнав недійсним, а так як фактично земельна ділянка перебувала у користування ПрАТ "Райз-Максимко", суд першої інстанції вірно витруював її у відповідача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не надав суду інших доказів правомірності користування спірною земельною ділянкою.

Не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ПрАТ "Райз-Максимко" щодо порушення судом норм процесуального права при визначені розміру судового збору, який підлягав сплаті ОСОБА_2 при поданні позову.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За правилами ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що невчинення судом дій по залишенню позовної заяви ОСОБА_2 без руху з підстав недоплати судового збору не потягло за собою ухвалення неправильного по суті судового рішення.

Окрім того, невирішення судом питання під час ухвалення судового рішення щодо розподілу судових витрат, зокрема: стягнення недоплаченого судового збору на користь держави, може бути усунуто шляхом ухвалення додаткового рішення (п.4 ч.1 ст. 220 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності та посилання на судову практику з цього питання також є безпідставними.

Так, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_2, останній дізнався про порушення свого права у серпні 2015 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, а з позовом про визнання правочину недійсним звернувся в суд у лютому 2016 року.

При цьому, оцінюючи докази у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять переконливих даних, що могли ставити під сумнів вищевказані доводи позивача.

Отже, строк позовної давності позивачем не пропущений, при цьому, факт отримання ОСОБА_2 орендної плати не може в повній мірі свідчити про обізнаність з приводу порушення його прав та неналежності йому підпису у спірному договорі.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ №6-48цс15 від 22.04.2015 року та є обовязковою для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Безпідставними є посилання у апеляційній скарзі на ст. 241 ЦК України, згідно якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Так, в ході розгляду справи не встановлено, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що позивач уповноважував будь-яку особу на підписання договору оренди, або особа, яка виконала підпис від імені позивача йому відома.

Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 доводи відповідача, що строк дії договору оренди не закінчився і спливає 18.09.2017 року, тобто через пять років з моменту його державної реєстрації, а також посилання відповідача на вірність обрахування орендної плати, оскільки позивачем не ставилось питання про порушення його прав в частині невиплати орендної плати за землю, а строк дії договору, при витребуванні земельної ділянки, у разі визнання договору недійсним та відсутності інших правових підстав для користування нею відповідачем у даному випадку не має значення.

Щодо посилань у апеляційній скарзі на положення ч.6 ст. 147 ЦПК України про необовязковість для суду висновку експерта, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказів або заперечень, які б ставили під сумнів висновок експерта стороною відповідача не надано.

З урахуванням вимог вказаної статті, місцевим судом було вірно, повно та обєктивно досліджені усі докази у справі, в тому числі і наданий висновок експерта, надано їм відповідну оцінку, за результатами якої ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення.

Необізнаність відповідача протягом 2011-2015 років про те, що підпис у спірному договорі оренди вчинено не ОСОБА_2, а також неповідомлення про це позивачем, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним, оскільки даний факт не впливає на чинність договору, який було вчинено без вільного волевиявлення одного з учасників правочину.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ПрАТ "Райз-Максимко" щодо незастосування судом правил двосторонньої реституції в частині неповернення сум сплаченої орендної плати при застосуванні ст. 216 ЦК України.

Так, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, протягом 2011-2015 років відповідачем використовувалась належна ОСОБА_2 земельна ділянка, яка знаходиться на території Сватківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області для товарного виробництва сільськогосподарської продукції, площею 2,910 га.

Таким чином, саме за використання даної земельної ділянки у своїх цілях товариством проводилась відповідна оплата орендної плати.

Окрім того, відповідач не позбавлений права звернення в суд з відповідним позовом про відшкодування отриманих ОСОБА_2 сум орендної плати, якщо вважає, що орендна плата була сплачена на користь позивача безпідставно.

Посилання на незрозумілість резолютивної частини судового рішення, яка стосується розташування земельної ділянки, яка підлягає поверненню та власника, якому її слід повернути, не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого по суті рішення суду, оскільки якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, суд за їх заявою може розяснити рішення суду (ст. 221 ЦПК України).

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Разом з тим, з ПрАТ "Райз-Максимко" необхідно стягнути суму судового збору, яка не була сплачена в повній мірі при поданні апеляційної скарги.

Згідно з п.1.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» дано розяснення, що у разі виявлення при судовому розгляді справи неповної сплати суми судового збору стягнення недоплачених сум проводиться з відповідної особи при ухваленні судового рішення.

Як вбачається із позовної заяви, вона містить дві вимоги: про визнання договору недійсним та про повернення земельної ділянки.

При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір тільки за одну вимогу в розмірі 606, 32 грн., хоча рішення суду ПрАТ "Райз-Максимко" оскаржувалось повністю, як в частині визнання договору оренди недійсним, так і в частині повернення земельної ділянки.

За таких обставин, з ПрАТ "Райз-Максимко" слід достягнути 606, 32 грн. недоплаченого судового збору на користь держави (110% від 551,20 грн.)

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" відхилити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь держави недоплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в сумі 606, 32 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_3

Згідно оригіналу ОСОБА_1