Провадження № -2/522/896/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою, у подальшому уточнив позовні вимоги, у якому просила стягнути з відповідачки на свою користь:

- суму боргу за договором позики-1 від 31.01.2013 року у розмірі 16000,00 гривень та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 6295,66 гривень;

- суму боргу за договором позики-1 від 31.01.2013 року у розмірі 85609,80 гривень та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 33685,70 гривень;

- суму боргу за договором позики-2 від 05.02.2013 року у розмірі 238800,00 гривень та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 86350,73 гривень;

- суму боргу за договором позики-3 від 07.06.2013 року у розмірі 76654,80 гривень та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 30099,11 гривень;

- судові витрати у розмірі 5734,95 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 було укладено три договора позики, а саме:

- договір позики від 31.01.2013 року, відповідно до якого позивачка позичила відповідачці грошову суму в розмірі 3585 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 85609,80 гривень, та 16000 гривень, які відповідачка прийняла та зобовязалася повернути позивачці до 01.03.2013 року;

- договір позики від 05.02.2013 року, відповідно до якого вона позичила відповідачці грошову суму в розмірі 3210 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 76654,80 гривень, яку відповідачка прийняла та зобовязалася повернути позивачці до 01.03.2013 року;

- договір позики від 07.06.2013 року, відповідно до якого вона позичила відповідачці грошову суму в розмірі 10000 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 238800,00 гривень, яку відповідачка прийняла на 2 місяці під 10% на місяць та зобовязалася повернути позивачці до 07.08.2013 року.

На підтвердження укладення зазначених договорів відповідачка надала позивачці розписки від 31.01.2013 року, 05.02.2013 року, 07.06.2013 року якими підтвердила факт отримання коштів та прийняті на себе зобовязання щодо їх повернення.

На даний час борг відповідачкою не сплачений, внаслідок чого позивачка змушена була звернутися до суду.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити.

Представники відповідачки позов не визнали, зазначили, що розписки від 31.01.2013 року, 05.02.2013 року, 07.06.2013 року не підтверджують факт укладання договорів позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні встановлено, що 31.01.2013 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 3585 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 85609,80 гривень, та 16000 гривень, зі строком повернення 01.03.2013 року, про що є розписка від 31.01.2013 року; 05.02.2013 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 3210 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 76654,80 гривень, зі строком повернення 05.03.2013 року, про що є розписка від 05.02.2013 року; 07.06.2013 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 10000 доларів США, що на час звернення з уточненою позовною заявою до суду за курсом НБУ складає 238800,00 гривень, строком на 2 місяці під 10% на місяць, зі строком повернення 07.08.2013 року, про що є розписка від 07.06.2013 року

На даний час сума боргу за розписками від 31.01.2013 року, 05.02.2013 року, 07.06.2013 року не повернута позивачці.

Відповідно до ст.216 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше.

В даному випадку боргові документи знаходяться у позивачки, що підтверджує наявність боргу на її користь та спростовує доводи представників відповідачки про відсутність боргових зобов'язань перед позивачкою.

Однак, суд критично ставиться до розписки від 07.06.2013 року, оскільки розписка не відповідає законодавству та не ідентифікує позивачку як позикодавця, зі змісту розписки неможливо встановити, у кого саме відповідачка брала гроші у борг.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно зі ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати проти договору позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Пеня відповідно до норм Цивільного кодексу України не є процентами за користування грошовими коштами. Так, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, проаналізував відповідні норми ЦК України, суд вважає, що усі розрахунки позивачки, що наведені в уточненої позовної заяві, підлягають перерахунку, враховуючі позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені.

Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню сума за розписками від 31.01.2013 року, 05.02.2013 року у розмірі 191866,92 гривень.

Щодо стягнення судових витрат у розмірі 5734,95 гривень, які позивачка просить стягнути з відповідачки, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позову майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, суд вважає, що відповідачка повинна сплатити на користь позивачки судовий збір в розмірі 1 918,67 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 509, 524, 526, 530, 533, 541, 545, 610, 612, 625 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31.01.2013 року у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 коп. та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1 226 (одна тисяча двісті двадцять шість) гривень 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31.01.2013 року у розмірі 85 609 (вісімдесят пять тисяч шістсот девять) гривень 80 коп. та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 6 562 (шість тисяч пятсот шістдесят дві) гривень 64 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.02.2013 року у розмірі 76 654 (сімдесят шість тисяч шістсот пятдесят чотири) гривень 80 коп. та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 5 813 (пять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 17 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину судових витрат у розмірі 1 918 (одна тисяча девятсот вісімнадцять) гривень 67 коп.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

21.06.2016