АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/2596/16 Головуючий 1-ї інстанції - Полехін А.Ю.
Справа № 2-635/9565/14 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : право власності.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 99,30 кв.м., житловою площею 59 кв.м. з прибудовою літ. «А1-1» та ганком літ. «а» , надвірними будівлями - льоху літ. «Д», літньою кухнею літ. «Ж», вбиральнею літ. «И», сараю літ. «З», зливною ямою літ. «К1» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої у 2006 році.

В обґрунтування позову посилалась на те, що у грудні 1975 року її матір'ю ОСОБА_4 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбано житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою.

Пізніше, цей будинок було перебудовано у одноповерховий житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами та надвірними будівлями.

Будівництво закінчено у 1982 році і на той період не потрібно було введення об'єкту до експлуатації, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України. Згідно довідки КП ХР БТІ від 26 липня 2012 року цей житловий будинок не відноситься до категорії самовільного будівництва , але і право власності не було ні за ким закріплено.

Також, ОСОБА_4 згідно до Державного акту про право приватної власності на землю від 20 червня 1991 року на підставі рішення виконкому Височанської селищної ради від 13 травня 1991 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1755 га за тією ж адресою.

У листопаді 2006 року ОСОБА_4 складено нотаріально посвідчений заповіт, згідно якого, все майно, з чого б воно не складалось остання заповідала їй.

Після смерті матері, вона та її батько ОСОБА_5 продовжували проживати разом в спірному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і батько - ОСОБА_5 після чого вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на підставі відсутності у Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» документів, підтверджуючих право власності на нерухоме майно за спадкодавцем ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечувала та в свою чергу, у липні 2015 року звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1755 га по АДРЕСА_1, яка належала її матері ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом з посиланням на те, що після смерті матері до складу спадкової маси увійшла тільки зазначена земельна ділянка, оскільки спірний житловий будинок хоча і не є самочинним будівництвом, однак не введений в експлуатацію, державна реєстрація права власності на нього не проводилась і як наслідок він не об'єктом спадкування.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не вчинила жодних дій щодо належного оформлення документів на спадщину, внаслідок чого не набула права власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, вона, ОСОБА_1, є єдиною спадкоємницею ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 99,30 кв.м., житловою площею 59 кв.м. з прибудовою літ. «А1-1» та ганком літ. «а» , надвірними будівлями - льоху літ. «Д», літньою кухнею літ. «Ж», вбиральнею літ. «И», сараю літ. «З», зливною ямою літ. «К1» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін у справі - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Височанською селищною радою Харківського району Харківської області 01 грудня 2006 року (а. с. 22).

За життя 08 листопада 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно якого усе своє майно заповіла доньці ОСОБА_3 (а.с.8).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 грудня 1975 року ОСОБА_4 придбала у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 (а с. 38).

Матеріали справи також свідчать про те, що відповідно Державного акту на право приватної власності на землю від 20 червня 1997 року ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки площею 0,1755 га по АДРЕСА_1 (а с. 9).

На підставі рішення Височанської селищної ради № 399 від 13.07.1978 року ОСОБА_4 знесла старий будинок по АДРЕСА_1, а на його місці збудувала новий будинок площею 99,60 кв.м., житловою площею 69,60 кв.м., який про інвентаризовано 21.07.1984 року (а с. 220).

Згідно із довідкою Комунального підприємства « Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 09 листопада 2015 року станом на 17 липня 2012 року не зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, яке складається з: житлового будинку літ.»А-1» площею 99,60 кв.м., житловою площею 69,60 кв.м., а також надвірних будівель та споруд: літньої кухні літ. «Ж», льох літ. «Д», сарай літ. «З», вбиральні літ. «И», огорожі № 1-2, вигрібної ями літ.»К» (а.с.220).

Обґрунтовуючи підставність позову, позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що в установлений шестимісячний строк 16.05.2007 року вона звернулась до Першої державної нотаріальної контори Харківського району та Харківської області про прийняття спадщини згідно заповіту, проте у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно їй відмовлено, оскільки спірний житловий будинок належним чином не зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с.80).

Відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»).

Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012 року, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Як вбачається із технічного паспорта, виданого Комунальним підприємством « Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17 липня 2012 року житловий будинок та надвірні будівлі по АДРЕСА_1 побудовані у 1982 році (а. с.26-29).

Тобто спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами збудовано до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка перебувала у власності спадкодавця, а відтак на нього може бути визнано право власності, яке переходить у порядку спадкування.

З огляду на зазначене, за наявності вищевказаних доказів, суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на спірний будинок з надвірними будівлями, збудованими до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона також після смерті матері прийняла спадщину не ґрунтуються на законі, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, який в установленому законом порядку недійсним не визнано, доказів про право на обов'язкову частку суду не надано.

Доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення норм чинного законодавства на власний розсуд апелянта та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, які полягають в тому, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення та співпадають з висновками постанови Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: