Провадження №2/521/560/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Плавича І.В.,

при секретарі - Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, треті особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, треті особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що 24 березня 2011 року між ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_1 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,2кв.м., відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив вказане майно.

Договір купівлі-продажу від 24 березня 2011 року був посвідчений нотаріально, але майнові права набувача за правочином не були належним чином зареєстровані.

Пізніше, 06 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, був укладений інший договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,2кв.м., відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила вказане майно.

Договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2011 року був посвідчений нотаріально, а також набуті майнові права ОСОБА_2 були належним чином зареєстровані.

Укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 вважає таким, що порушує його майнові права на спірну квартиру, у зв'язку з чим він звернувся в суд з даним позовом, в якому, уточнивши заявлені вимоги, остаточно просив витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати її на користь ОСОБА_1; скасувати запис реєстру прав власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру та усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення з ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з'явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявленого позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з'явилась, але від представника особи надійшла заява про заперечення проти заявленого позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від сторони особи надходила заява про заперечення проти заявленого позову.

Інші учасники цивільного процесу у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду та забезпеченні письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи і на підставі наявних в ній доказів судом було встановлено, що 24 березня 2011 року між ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_1 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,2кв.м., посвідчений приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С.О., під реєстровим №349, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив вказане майно.

Пункт 10 договору містить зазначення, що право власності у покупця на відчужувану квартиру виникає з моменту державної реєстрації договору в установленому порядку. В тексі договору міститься застереження, що відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на квартиру підлягає державній реєстрації.

Проте, майнові права набувача у встановленому законом порядку зареєстровані не були.

06 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 - з одної сторони, та ОСОБА_2 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,2кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., під реєстровим №349, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила вказане майно.

Майнові права набувача були належні чином зареєстровані, про що свідчать зокрема відмітка про реєстрацію в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2011 року та витяг про державну реєстрацію прав №31788470 від 25 жовтня 2011 року.

У зв'язку з тим, що договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений 24 березня 2011 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 09 липня 2015 року, - суд звернув увагу на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно пояснень сторони позивача, даний позов був поданий ОСОБА_1 одразу після того, як було виявлено, що квартира не належить ОСОБА_1, а знаходиться у власності ОСОБА_2

Суд не може погодитись із доведеністю даних тверджень, однак вбачає обґрунтованим поновити встановлені законом строки позовної давності, забезпечити особі право на доступ до суду та розглянути заявлені позовні вимоги по суті.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог ОСОБА_1, суд звернув увагу на наступне.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлює ст. 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав. їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 3 ч.ч.1,3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

При цьому згідно ст. 4 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно.

Як передбачає ст. 334 ч.4 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Виходячи з сукупно викладеного, суд погоджується із правовою позицією сторони відповідачів, що позивач ОСОБА_1 не набув права власності на спірну квартиру.

Згідно ст. 388 ч.1 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Стаття 388 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог, надає право на витребування майна його власнику. Але позивач не був власником спірної квартири, не набув права власності на об'єкт нерухомого майна на умовах, визначених законом.

Досліджені по справі докази вказують на те, що між сторонами існували позикові зобов'язання, за якими ОСОБА_1 передавав, а ОСОБА_3 приймав в позику грошові кошти, та укладення договору купівлі-продажу від 24 березня 2011 року було фактично забезпеченням виконання таких зобов'язань за домовленістю між сторонами.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1-5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, як свідчать матеріали справи, обґрунтування позову та пояснення сторони позивача ОСОБА_1, з моменту підписання договору купівлі-продажу 24 березня 2011 року у спірній квартирі ОСОБА_1 не з'являвся, у зв'язку з чим спрямованість відповідного договору на реальне настання правових наслідків викликає обґрунтований сумнів.

Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення відповідних базових вимог сторони ОСОБА_1 щодо витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_2 та її передачі у власність ОСОБА_1, що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог сторін щодо скасування відповідних записів у реєстрі прав власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні спірним майном.

При цьому з урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, треті особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішенняти апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: