Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.06.2016 Справа №607/121/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.,

*за участю секретаря Бойко І.І.,

*представника позивача ОСОБА_1,

*представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

*відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 107470,57 доларів США, а саме: за основною сумою кредиту 56452,50 доларів США, заборгованість по відсотках 37764,82 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту 7468,45 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору 5784,80 доларів США.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.08.2008р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач 1) було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав Відповідачу 1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 57848,00 доларів США із сплатою за користування кредитом 14,19% річних строком до 12.08.2028р. З метою забезпечення виконання відповідачем 1 зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 (далі по тексту - Відповідач 2), ОСОБА_5 (далі по тексту - Відповідач 3) укладено договори поруки від 26.08.2008р., згідно яких Відповідач 2 та Відповідач 3 взяли на себе зобовязання перед Позивачем відповідати по зобовязаннях Відповідача 1, що виникли з умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність із Відповідачем 1 перед Позивачем за невиконання умов кредитного договору. Відповідач 1 порушив умови кредитного договору, у строки визначені договором кредит не погашає, не сплачує відсотки, у звязку із чим станом на 19.12.2014р. утворилась вищевказана заборгованість. 25.09.2014р. позивач на адресу усіх відповідачів направив письмові претензії про необхідність погашення заборгованості, які залишені відповідачами без належного реагування. Так як відповідачі зобовязання за кредитним договором та договорами поруки не виконують, позивач просить суд стягнути із них солідарно вищевказану заборгованість.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві та наданих суду усних та письмових поясненнях. Також заперечив щодо задоволення заяви відповідачів про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, а також не погодився із позицією відповідачів 2 і 3 щодо припинення поруки на підставі ч. 4 статті 559 ЦК України.

Представник Відповідача 1 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Надала суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. Вказує на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання Відповідачем 1 кредиту, так як у заяві про видачу готівки, яка міститься в матеріалах кредитної справи, відсутній підпис отримувача кредитних коштів, тобто Відповідача 1, а тому кредитний договір є не укладеним. Окрім того, між Позивачем та Відповідачем 1 було погоджено план-графік погашення кредиту, який передбачав помісячне погашення кредиту і відсотків. Відповідач 1 перестав погашати кредит з 2008 року, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені за весь період з 2008 року, так як позивачем пропущено строк позовної давності у три роки для основного боргу і процентів та один рік для неустойки (штрафу, пені), у звязку із тим, що позовна давність повинна вираховуватись для кожного платежу окремо. Також, посилається на те, що 05.03.2013р. банком на адресу усіх відповідачів направлені претензії-повідомлення, згідно яких банк, у звязку із невиконання позичальником умов кредитного договору, змінив умови договору та встановив строк виконання договору і погашення заборгованості до 05.04.2013р. Так як у договорі поруки не встановлено строку її дії, позивач мав предявити вимоги до поручителів протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Позивачем предявлено позов після спливу 6 місяців, а тому порука Відповідачів 2 і 3 припинилась на підставі ч. 4 статті 559 ЦК України.

Відповідач 2 і Відповідач 3 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову з підстав викладених в письмових та усних поясненнях, які по суті аналогічні позиції представника Відповідача 1.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

26.08.2008р. Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (в подальшому змінило найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») та відповідач 1 ОСОБА_2 уклали кредитний договір №3231/2008-Ф, за умовами якого банк надає відповідачу кредит в розмірі 57848,00 доларів США зі сплатою 14,19% річних з кінцевим терміном погашення до 12.08.2028р. Погашення кредиту повинно було здійснюватись починаючи з вересня 2008 року щомісячно у відповідності до плану-графіку погашення кредиту, підписаному того ж дня сторонами (на що, зокрема, вказує і п. 3.3.3. Кредитного договору).

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. кредитного договору, у випадку прострочення виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, або несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п. 4.3., за виключенням п.п. 4.3.3., 4.3.4. цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок.

В матеріалах кредитної справи міститься заява на видачу готівки від 26.08.2008р., згідно якої ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в сумі 56000,00 доларів США (еквівалент 271236,00 грн.), а також валютний меморіальний ордер від 26.08.2008р., згідно якого ОСОБА_2 сплатив банку комісію за обслуговування в розмірі 1848,00 доларів США. Слід зазначити, що заява про видачу готівки не підписана отримувачем (позичальником).

Також 26.08.2008р., в якості забезпечення виконання зобовязань відповідача ОСОБА_2, між Позивачем та Відповідачем 2 ОСОБА_4, а також між Позивачем та Відповідачем 3 ОСОБА_5 укладено договори поруки, згідно яких поручителі (Відповідач 2 і Відповідач 3) зобовязались перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником (Відповідачем 1) зобовязань за кредитним договором №3231/2008-Ф від 26.08.2008р.

Відповідач 1 (позичальник) належним чином зобовязання за кредитним договором не виконав.

Згідно довідки ПАТ «КБ «Надра» №12/3/1/18-1044 від 16.02.2016р. на виконання умов кредитного договору відповідачі сплатили у період з 09.09.2008р. по 30.08.2010р. 1395,50 доларів США на погашення тіла кредиту та 13643,50 доларів США відсотків. В подальшому платежі відповідачами не вносились.

05.03.2013р. Позивач направив на адресу позичальника (Відповідача 1) та поручителів (Відповідача 2 та 3) письмові претензії про необхідність погашення заборгованості до 05.04.2013р. На той час заборгованість складала: 86090,00 доларів США, а саме: за основною сумою кредиту 56452,50 доларів США, заборгованість по відсотках 22967,46 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту 244,57 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору 5784,80 доларів США.

Дані претензії не були задоволені відповідачами.

Станом на 19.12.2014р. утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 107470,57 доларів США, а саме: за основною сумою кредиту 56452,50 доларів США, заборгованість по відсотках 37764,82 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту 7468,45 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору 5784,80 доларів США.

24.12.2014р. Позивач направив на адресу позичальника (Відповідача 1) та поручителів (Відповідача 2 та 3) письмові претензії про необхідність погашення заборгованості протягом трьох днів.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог і, як наслідок, необхідність частково задовольнити позов. При цьому, суд виходив із наступного.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 та ч. 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статей 629, 525, 526 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення вимог вищевказаного цивільного законодавства позичальником (відповідачем 1) не виконано своїх зобовязань із повернення кредиту та відсотків, а відтак вимоги банку до нього є обґрунтованими.

Суд відхиляє посилання представника Відповідача 1 на те, що її довіритель не отримував кредитних коштів. При цьому суд керувався наступним.

Відсутність підпису позичальника у заяві на видачу готівки від 26.08.2008р. за наявності інших доказів, які вказують на те, що Відповідач 1 (позичальник) отримав кредит, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

А саме, про отримання Відповідачем 1 кредитних коштів свідчить погашення тіла та процентів протягом 2008 2010 років, що не заперечується відповідачами. Окрім того, документи, які містяться в кредитній справі також вказують на отримання Відповідачем 1 кредиту. Зокрема, Відповідачем 1 у день видачі кредиту сплачено на користь банку 1848,00 доларів США комісії за обслуговування кредиту. 26.08.2008р. відповідачами укладено з банком іпотечний договір, згідно якого відповідачі в якості забезпечення виконання зобовязань Відповідача 1 за кредитним договором передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У даному договорі, в розділі «Визначення термінів» вказано, що позичальником є ОСОБА_2, який отримав Кредит на умовах Кредитного договору.

Також судом взято до уваги те, що у запереченні на позов банку до цих же відповідачів по іншій справі №607/9170/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачі, у тому числі позичальник ОСОБА_2, не заперечують факту отримання кредиту. При цьому, ОСОБА_2 пояснює, що в силу обєктивних обставин у 2008 році він перестав вносити на рахунок банку щомісячні платежі та проценти за користування кредитом. Як пояснили в судовому засіданні поручителі (відповідачі 2 і 3), які є батьками Відповідача 1, останній виїхав у США і платежі за кредитним договором до 2010 року вносили саме вони.

Усі ці обставини, в сукупності, спростовують твердження представника Відповідача 1 про неотримання Відповідачем 1 кредитних коштів.

Суд відмовляє у задоволенні заяви представника Відповідача 1 про застосування строку позовної давності до вимог банку про повернення тіла кредиту, процентів та неустойки, у звязку із тим, що згідно п. 7.3. Кредитного договору, сторони керуючись статтею 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Враховуючи те, що Кредитний договір укладений у 2008 році, а позов предявлений у 2015 році, строк позовної давності не може бути пропущений щодо жодного виду платежу.

Щодо позовних вимог до поручителів (відповідачів 2 і 3), суд зазначає наступне.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У договорах поруки від 26.08.2008р. вказано, що дія цих Договорів закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе зобовязань по Кредитному договору чи виконанням Поручителями своїх зобовязань, згідно з умовами цього Договору (п. 5.3. Договорів поруки).

Отже, договори поруки не містять чіткого строку їх дії, а тому позов до поручителів може бути предявлений лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Кредитним договором від 26.08.2008р. передбачено строк виконання основного зобовязання до 12.08.2028р. (п. 1.4. Кредитного договору).

У звязку з порушенням Відповідачем 1 умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором, надіславши їм письмову вимогу від 05.03.2013р. про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів до 05.04.2013р.

Таким чином, кредитор змінив на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, й був вправі предявити позов до поручителів ? протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, тобто від 05.04.2013р.

Судом застосовано правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 27.01.2016р. по справі №6-990цс15.

Отже, станом на день звернення позивача до суду (12.01.2015р.) порука відповідачів 2 та 3 вже припинилась в силу закону (ч. 4 статті 559 ЦК України), а відтак позовна вимога до них є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені лише щодо одного із трьох відповідачів, судові витрати позивачеві слід відшкодувати пропорційно, а саме з Відповідача 1 на користь Позивача слід стягнути 1/3 від сплачених позивачем при зверненні до суду 3654,00 грн., а саме 1218,00 грн.

Керуючись статтями 253, 254, 259, 261, 267, 526, 554, 559, 610, 611, 629, 631, 1046-1050, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 3, 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №3231/2008-Ф від 26.08.2008р. в сумі 107470,57 доларів США, яка складається із: 56452,50 доларів США заборгованість за основною сумою кредиту, 37764,82 доларів США заборгованість по відсотках, 7468,45 доларів США пеня за прострочення сплати кредиту, 5784,80 доларів США штраф за порушення умов кредитного договору.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» 1218,00 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Стельмащук П.Я.