Справа № 344/5278/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1080/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Васильковського В.М., Горблянського Я.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року АТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», звернувся в суд до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_2 неналежно виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором №014-0801/41 від 26 грудня 2006 року. Станом на 30 вересня 2011 року відповідач допустив заборгованість по кредиту на загальну 44 840,81 доларів США, що еквівалентно 1 154 722,83 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №6 загальною площею 141, 2 кв.м та гараж під №11 загальною площею 18,5 кв.м, які знаходяться по вул. Вовчинецька,140 в м. Івано-Франківську. У звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору щодо строків сплати кредиту та відсотків за користування ним, відповідачам було надіслано повідомлення-вимогу про порушення основного зобовязання іпотечного договору, 30 серпня 2011 року було надіслано лист-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобовязання за кредитним договором. Зазначені повідомлення залишено позичальником та іпотекодавцем без задоволення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду 16 червня 2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором № 014-0801/41 від 26.12.2006 року, укладеним між АТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2, в сумі 144 840,81 доларів США, що еквівалентно 1 154 722,83 грн., на предмет іпотеки згідно договору іпотеки №014-0801/41 від 27.12.2006 року: чотирьохкімнатну квартиру №6 загальною площею 141,2 кв. м. та гараж №11, загальною площею 18,5 кв.м., зазначений в плані літерою «А», які знаходяться по вул. Вовчинецькій, 140 в м. Івано-Франківську. Способом реалізації майна визначено публічні торги за ціною продажу, встановленою субєктом оціночної діяльності згідно положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та в порядку, встановленому законом.

У задоволенні вимог про виселення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задоволено.

Ухвалою Вищого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Фідобанк», просить рішення суду першої інстанції у частині виселення відповідачів з квартири скасувати та ухвалити нове про виселення ОСОБА_2М, ОСОБА_3 та двох неповнолітніх дітей з квартири АДРЕСА_1 у звязку з порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

У іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому у апеляційному порядку перегляду не підлягає.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що при вирішенні спору в цій частині суд не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та невірно розтлумачив вимоги Закону щодо порядку примусового виселення мешканців із житлового приміщення, обтяженого іпотекою. Представник позивача неодноразово наголошував у засіданні, що відмова відповідачів у добровільному звільненні заставної квартири грубо порушує права Банку на задоволення вимог іпотеко держателя, оскільки наявність зареєстрованих осіб значно знижує її закупівельний попит.

Судом не враховано, що 29 жовтня 2009 року та 30 серпня 2011 року відповідачів було повідомлено про рішення Банку стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки та направлено вимогу про добровільне звільнення квартири. Позивач повністю дотримався та виконав передбачені законом вимоги щодо примусового виселення усіх зареєстрованих у спірній квартирі осіб.

Представник позивача неодноразово наголошував у засіданні, що відмова відповідачів у добровільному звільненні заставної квартири грубо порушує права Банку на задоволення вимог іпотеко держателя, оскільки наявність зареєстрованих осіб значно знижує її закупівельний попит.

07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно. Загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м метрів для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Однак площа заставної квартири перевищує встановлений розмір обмеження і становить 141,2 кв. м.

Представник апелянта у засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений, що підтверджується письмовою розпискою.

Вислухавши доповідача, пояснення відповідачів, які вимоги скарги заперечили перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог Банку про виселення відповідачів із іпотечної квартири суд першої інстанції правильно виходив з того, що таке виселення порушує права мешканців на житло.

Встановлено, що 26 грудня 2006 року між ВАТ «Акціонерний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014-0801/41, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних терміном до 25 грудня 2016 року (а.7-9).

Відповідно до п.2.1 даного договору кредитні кошти призначені на/для будівництва житла.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2006 року для забезпечення кредитних зобовязань ОСОБА_2 між Банком та ОСОБА_3С укладено іпотечний договір №014-0801/41 (а.с.10-11). Згідно умов договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира №6, загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м. та гараж під №11, загальною площею 18,5 кв., що знаходяться по вул. Вовчинецькій, 140 в м. Івано-Франківську

Вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_4 за №2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за №7995/217, реєстраційний №4927047. Витяг про реєстрацію видано 27 грудня 2006 року.

ОСОБА_2 належним чином не виконував взяті на себе зобовязання, внаслідок чого у нього станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 144 840, 81 доларів США.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечують, що квартира №6, загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м. та гараж під №11, загальною площею 18,5 кв., що знаходяться по вул. Вовчинецькій, 140 в м. Івано-Франківську, яка є предметом іпотеки, придбана за рахунок кредиту отриманого позичальником 26 грудня 2006 року. Зовсім не випливає із змісту кредитного договору та договору іпотеки, що зазначена квартира придбана за кредитні кошти, а навпаки, кредит надавався для будівництва житла, а передана у іпотеку квартира належала тільки ОСОБА_3

Позивачем не надано допустимих та переконливих доказів, що предмет іпотеки придбано за кредитні кошти. Усі правовідносини між сторонами випливають із укладених та погоджених договорів, тому у позивача на даний час відсутні законні підстави у примусовому порядку вимагати виселення відповідачів із іпотечної квартири без надання іншого житла. Протягом усього часу розгляду справи позивачем не подано жодної інформації щодо можливості надання відповідачам іншого постійного чи тимчасового житла як забезпечення гарантії для виселення із квартири, яка забезпечує виконання кредитних зобовязань, тому суд першої інстанції правильно вважав, що виселення відповідачів на умовах запропонованим Банком порушує право сторін на житло гарантоване законодавством у договірних правовідносинах між сторонами.

Тому при вирішенні позовних вимог про виселення відповідачів судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення позовних вимог Банку про виселення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про виселення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді В.М. Васильковський

ОСОБА_5