АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2507/16 Справа № 199/7593/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначав, що, відповідно до укладеного між позивачем та відповідачкою кредитного договору № 2008-076 від 09 липня 2008 року та договору про видачу траншу № 2008-076/3-1 від 13 серпня 2008 року відповідачка ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 9500 доларів США на строк до 09 липня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за договором № 2008-076/3-1 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кошти в зазначеному розмірі.

Відповідач порушив свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів.

Станом на 25 грудня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 27019,81 доларів США, з яких:

-7406,75 доларів США - заборгованість по кредиту;

-9456,80 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-10156,26 доларів США - заборгованість за пенею за користування кредитом.

Вказану заборгованість ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»:

-заборгованість за договором про видачу траншу № 2008-076/3 від 13 серпня 2008 року станом на 25 грудня 2015 року у загальному розмірі 440533 гривні 77 копійок;

-судові витрати з оплати судового збору у розмірі 9305 гривні 62 копійки;

усього стягнуто 449839 (чотириста сорок дев'ять тисяч вісімсот тридцять дев'ять) гривень 39 (тридцять дев'ять) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на неповне з'ясування обставин справи ставить питання про скасування рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та просить ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити їхні позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2008 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", укладено кредитну угоду № 2008-076.

Сторони визначили загальні умови та порядок надання банком в межах програми мікрокредитування, кредиту позичальнику. Зокрема, сторони домовилися, що надання коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту. Загальна сума кредиту в межах кредитної угоди 30000 доларів США. Строк повернення кредиту та окремих частин - траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу траншів, а також графіками погашення кредиту, процентів та винагороди, але не пізніше 09 липня 2013 року.

За користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 18 % річних. При порушенні позичальником будь якого з зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку проценти за користування траншем кредиту у розмірі 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При порушенні позичальником будь-якого з зобов'язань по сплаті процентів за користування кредитом та строків повернення кредиту, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня.

На виконання умов зазначеної кредитної угоди сторонами 13 серпня 2008 року було укладено договір про видачу траншу № 2008/076/3, що підтверджується копією відповідного договору, на підставі якого ОСОБА_2 отримала суму траншу кредиту у розмірі 9500 доларів США.

Фактичне отримання кредитних коштів у розмірі 9500 доларів США визнане позичальником ОСОБА_2 в суді.

Згідно розрахунку заборгованості , зобов'язання за кредитним договором позичальником виконувалися несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 25 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком становить:

-7406,75 доларів США - заборгованість по кредиту;

-9456,80 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-гривневий еквівалент 10156,26 доларів США - заборгованість за пенею за користування кредитом.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача в цій частині, суд першої інстанції вірно виходив з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу надання кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідачка ОСОБА_2, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором, та сплати процентів за користування кредитом.

Проте, стягуючи з відповідачки суму заборгованості у гривні, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Згідно з Законом України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це зобов'язання, яке може бути виражене в іноземній валюті. Відповідно і виконанню підлягає таке зобов'язання саме в іноземній валюті.

У постанові від 24 вересня 2014 року в справі №6-145цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію про те, що в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет), вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті

Пункт 12 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачає, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Оскільки, з матеріалів справи, а саме кредитної угоди № 2008-076 вбачається, що кредит був виданий в іноземній валюті (доларах США) та ПАТ КБ «ПриватБанк» має ліцензію на здійснення таких банківських послуг (а.с.23), тому і стягнення суми боргу повинно бути у доларах США.

Отже рішення суду в цій частині підлягає зміні із зазначенням, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 2008 -076 від 09 липня 2008 року у розмірі 16 863, 55 доларів США, що за курсом 22, 96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.12.2015 року складає 387 187, 21 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 7406, 75 доларів США, що еквівалентно 170 052, 09 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 9 456, 80 доларів США, що еквівалентно 217 128, 12 грн.

Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, то вони задоволенню не підлягають,виходячи з наступного.

В своєму позові позивач просив стягнути заборгованість по пені за користування кредитом в розмірі 10 156, 26 доларів США, проте п. 6. 1 кредитної угоди № 2008 -076 від 09 липня 2008 року передбачено, що сплата пені здійснюється у гривні. В разі, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату щоденного нарахування.

До позовної заяви не було додано розрахунку пені передбаченої п. 6.1 кредитної угоди у гривні.

Ухвалами колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року та 27 квітня 2016 року було витребувано розрахунок пені, відповідно до умов кредитної угоди. Проте вказаний розрахунок пені апеляційному суду надано не було.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, приходить до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело, який саме розмір пені підлягає стягненню відповідно до вимог п. 6.1 кредитної угоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3, суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Виконання зобов'язань за кредитною угодою було забезпечене укладенням ПАТ КБ «ПриватБанк» 09 липня 2008 року договору поруки з ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

За умовами укладеного з ОСОБА_3 договорів поруки, порука діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (п. 11 договору), що не є визначенням строку дії поруки.

З умов вказаного договору вбачається, що порука ОСОБА_3 діяла протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який п. 1.3 кредитної угоди визначений 09 липня 2013 року.

Протягом шести місяців від цієї дати позивач з відповідним позовом щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором до суду не звертався.

Зобов'язання за договором поруки припиняються, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя про виконання зобов'язання (правова позиція ВСУ у постанові від 08 жовтня 2014 року № 6-12814цс)

З урахуванням вказаних обставин, суд дійшов вірного висновку , що порука ОСОБА_3 на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася з 10 січня 2014 року, а отже припинився і обов'язок поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Пунктом 12 договору поруки передбачено, що сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років.

Разом з тим, строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу є строком позовної давності, як це передбачено ст. 256 ЦК України.

Отже, вказаним пунктом договору поруки сторони визначили строк позовної давності, а не строк дії поруки, оскільки чинним законодавством не передбачене поновлення, продовження, зупинення або переривання передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставні та не спростовують правильність рішення суду в цій частині.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості у гривні та стягнення пені не може залишатися в силі і, на підставі ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2008 -076 від 09 липня 2008 року у розмірі 16 863, 55 доларів США, що за курсом 22, 96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.12.2015 року складає 387 187, 21 грн., яка складається з наступного:

заборгованість за кредитом у розмірі 7406, 75 доларів США, що еквівалентно 170 052, 09 грн.;

заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 9 456, 80 доларів США, що еквівалентно 217 128, 12 грн.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко