Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1251/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Карпенка О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням змін, просила здіснити поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що з 21 липня 2007 року по 23 липня 2014 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з нею окремо.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2012 року ними за рахунок коштів спільного сімейного бюджету була придбана вказана двохкімнатна квартира, яка оформлена на відповідача.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2016 року позов задоволено. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Припинено право власності на 1/2 частку вказаної квартири за ОСОБА_2 Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування вказаного судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову і визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/8 частину спірної квартири. Зазначається, що при його ухваленні судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, не досліджено всі обставини справи, не перевірено належним чином обставини, на які сторони посилались в обгрунтування своїх доводів і заперечень, не враховано, що частина коштів на придбання спірної квартири в сумі 150000 грн. належала йому особисто за рахунок відчуження іншої квартири, яка була придбана ним до шлюбу і належала йому на праві особистої власності.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача та її представника, які заречували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції , вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2007 року, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 6). Від шлюбу мають малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії 1-ОЛ № 071251 від 16.12.2008 року, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис за № 2646 (а.с. 13).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 3824, де покупцем зазначено ОСОБА_2, була придбана двокімнатна квартира під № 11, що знаходиться в м. Кіровограді, по вулиці Фрунзе (ОСОБА_6), в будинку під № 18/21 (а.с. 7-10). Купівлю-продаж квартири, за домовленістю сторін вчинено за 202300,00 грн. (п. 3 вищевказаного договору).

Право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав № 34865290 від 18.07.2012 року Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обєднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 11), Витягом з Державного реєстру правочинів № 11581156 від 17.07.2012 року (а.с. 12), архівною довідкою № 20122 від 17.03.2016 року Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 61) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 56649364 від 05.04.2016 року (а.с. 66-67).

Згідно оцінки, проведеної за ініціативою позивача суб'єктом оціночної діяльності, вартість спірної квартири на час розгляду справи становить 512236 грн. 23 коп. (а.с.23-30).

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що об'єкт нерухомого майна придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, тому на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60 СК України, які презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до вимог ст.ст. 69 - 72 СК України, частини 3 статті 368, частин 1, 2 статті 372 ЦК України підлягає поділу між співвласниками порівну - по 1/2 частці кожному, при цьому право спільної сумісної власності на це майно припиняється.

Колегія суддів вважає, що повністю з висновками суду першої інстанції не можна погодитись з наступних підстав.

Відповідач та його представник в суді першої інстанції, заперечуючи частково проти заявлених позовних вимог, в тому числі у своїх письмових поясненнях (а.с. 42, 62-63), зазначали про те, що спірна квартира придбана на особисті кошти ОСОБА_2, оскільки з метою купівлі двокімнатної квартири останнім продано однокімнатну, яка була його особистою приватною власністю, що придбана до шлюбу. Вказували, що сторони взагалі не мали коштів на придбання спірної квартири, покращити житлові умови та придбати двокімнатну квартиру допомогли батьки відповідача, а відповідач коли отримав кошти в сумі 150893,00 грн. від продажу однокімнатної квартири, повернув батькам цю суму в рахунок виниклого боргу, а решта суми, витраченої на придбання спірної квартири, в розмірі 52300,00 грн., одержаної для потреб сім'ї від батьків ОСОБА_2, і 1/4 частина спірної квартири вартістю пропорційно до зазначеної суми коштів може вважатися такою, що є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, відповідач вважає, що позивач має право лише на 1/8 частку спірної квартири. Тому в порядку поділу майна просили визнати за позивачем право власності на 1/8 частину спірної квартири, а за відповідачем - решту.

З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2007 року, у період до укладення шлюбу між сторонами, відповідачем було придбано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3, за договором купівлі-продажу нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 1024 від 11 квітня 2007 року (а.с. 51, 52).

23 липня 2012 року вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого за реєстровим № 1802 від 23 липня 2012 року, за ціною продажу 150893 грн., що підтверджується інформацією вказаного приватного нотаріуса (а.с.54) і не заперечується сторонами.

Відхиляючи доводи та заперечення відповідача щодо врахування цих обставин при визначенні обсягу спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, внаслідок чого зробив передчасні висновки щодо недоведеності здійснення внеску ОСОБА_2 за рахунок особистих коштів, одержаних в позику та повернутих ним після продажу належного йому на праві особистої власності майна.

З метою перевірки всіх обставин справи, на які посилаються сторони, суд апеляційної інстанції в порядку ст. 303 ЦПК України дослідив надані відповідачем докази та встановив, що для придбання спірної квартири були вкладені кошти в сумі 150000 грн., що належали ОСОБА_2 за рахунок одержаних у позику від ОСОБА_8 та повернутих ним особисто після продажу належної йому на праві власності однокімнатної квартири, що підтверджується письмовим поясненням (а.с.124), поясненням свідка ОСОБА_9 щодо використання коштів одержаних в позику та повернутих особисто ОСОБА_2 за рахунок відчуженої однокімнатної квартири, і не заперечується позивачем, яка підтвердила, що вказана сума коштів внесена не за рахунок сімейного бюджету і в той же час не була боргом подружжя.

Статтею 60 ЦПК України визначено кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи ОСОБА_2 про те що, враховуючи документально підтверджені доходи сторін (а.с. 55-56), спірна квартира придбана за кошти в сумі 202300 грн., що складаються із: 150000 грн. - внесених особисто ОСОБА_2 за рахунок відчуження належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_4, і 52300,00 грн. - спільних коштів, які надавались його батьками для потреб сімї, що пропорційно відповідає 3/4 та 1/4 частинам загальної вартості вказаного нерухомого майна.

Колегія суддів вважає доведеним, що 1/4 частина квартири № 11, що знаходиться в будинку № 18/21 по вулиці Фрунзе в м. Кіровограді, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута подружжям за час шлюбу за кошти, що одержані відповідачем від родичів і внесені до сімейного бюджету, а 3/4 частин зазначеної квартири є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки набуто ним за рахунок коштів від продажу належної йому на праві особистої власності однокімнатної квартири, придбаної до шлюбу з позивачкою.

ОСОБА_3 не надала суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість належної ОСОБА_2 до шлюбу однокімнатної квартири, тому її доводи щодо виникнення на підставі ст. 62 СК України права спільної сімісної власності на ту квартиру, кошти від продажу якої використані для придбання спірної квартири, не є обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що 3/4 частин спірної квартири слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 цього Кодексу.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2333цс15 у постанові від 25 листопада 2015 року.

Аналогічну правову позицію було викладено і у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, де зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд першої інстанції не врахував цих висновків Верховного Суду України, відповідно до ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України, які є обов'язковими при застосуванні вказаних норм права, та безпідставно вважав, що спірна квартира придбана за кошти, що належали подружжю, не зважаючи на те, що частина коштів пропорційна вартості 3/4 частин спірної квартири була внесена особисто відповідачем за рахунок відчуження майна (однокімнатної квартири), яке належало йому на праві особистої власності.

При цьому, обгрунтовуючи свої висновки та порівнюючи розмір витрачених на придбання спірного майна та одержаних від продажу належного відповідачеві особистого майна, суд помилково взяв до уваги вартість спірної квартири на сьогоднішній день, а не ту суму, за яку вона була придбана сторонами.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в постанові № 11 від 21.12.2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (пункт 23 Постанови).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (пункт 24).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 Постанови).

Таким чином, з урахуванням розміру внеску: спільних коштів сторін, внесених за рахунок сімейного бюджету, та особистих коштів відповідача (за рахунок відчуження майна, що є його особистою власністю) колегія суддів вважає, що до спільної сумісної власності подружжя належить 1/4 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України порівну, а 3/4 частин квартири є особистою приватною власністю відповідача, тому позов підлягає частковому задоволенню і в порядку поділу спірного нерухомого майна за позивачем необхідно визначити право власності на 1/8 частину спірної квартири.

На підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а за ОСОБА_2 - право власності на 7/8 частин вказаної квартири.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: