Провадження № 22-ц/779/897/2016
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є. І. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Соколовського В.М.

секретаря Яковин М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Пат «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, за апеляційною скаргою ПАТ «Ідея Банк» на заочне рішення Косівського районного суду від 26 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Косівського районного суду від 26 лютого 2016 року частково задоволено позов Пат «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №810.70012 від 19.03.2008 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 145219 грн. 90 коп. звернуто стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки ВАЗ 21154 (легковий седан-В) 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований: 4-е міжрайонне відділення ДАІ м. Косів УМВС в Івано-Франківській області 19.03.2008 року, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь якій третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності. Для цього надано ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно:проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про вилучення транспортного засобу, представник ПАТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що вимога про вилучення транспортного засобу у відповідності до вимог ст.16 ЦК України є способом захисту прав банку, для подальшого продажу предмета застави в рахунок погашення кредитних зобов'язань.

На думку апелянта, не зазначення судом в резолютивній частині рішення заходів примусового виконання, а саме вилучення предмета застави у заставодавця та передачі його позивачу на період до його реалізації, унеможливить виконання органами ДВС судового рішення.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог апелянт просив скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог.

Сторони, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у вилученні транспортного засобу марки ВАЗ 21154 (легковий седан-В) 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, у ОСОБА_2, а в інших частинах не оскаржується, то виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення суду перевіряється лише в оскаржуваній частині.

З матеріалів справи вбачається, що 19.03.2008 року між сторонами ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №810.70012, згідно з яким банк надав позичальнику кредит на суму 62622,88 грн. для придбання транспортного засобу, з кінцевим терміном повернення до 19.03.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір поруки від 11.02.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 і договір застави транспортного засобу від 19.03.2008 року між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2

В зв'язку з тим, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то станом на 02.07.2015 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитом складала 145219,9 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як встановлено ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок реалізації предмета застави регламентований ЦК України та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV.

Згідно ч. 1 ст. 24 Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Частинами 2 та 3 статті 25 цього закону встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як встановлено ч. 1 ст. 52 та ч. 1 ст. 54 цього закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом цих норм закону, звернення стягнення на предмет застави є самостійним способом виконання рішення, а його вилучення у боржника, передача на зберігання (в управління) та реалізація в процесі примусового виконання рішення відноситься до компетенції державного виконавця, який діє в межах своїх повноважень, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що стягувач фактично позбавлений реальної можливості примусового виконання рішення, оскільки суд не встановив способу передачі предмети застави банку для подальшої реалізації, не ґрунтується на нормах законів, що регулюють питання звернення стягнення на предмет застави та примусового виконання рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» відхилити.

Заочне рішення Косівського районного суду від 26 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_4