Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3, до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, треті особи: служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ОСОБА_5, про визнання недійсними та скасування акта, постанови та свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Києво-Святошинського РУЮ) про визнання недійсними та скасування акта, постанови та свідоцтва про право власності.

Зазначав, що згідно складеного старшим державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Данилишиним П.Б. акта та винесеної постанови від 05 вересня 2011 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 стягувачу ОСОБА_4 передано нерухоме майно, яке не було реалізовано на прилюдних торгах, а саме жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходиться за вказаною адресою.

На підставі вказаних акта та постанови, приватним нотаріусом ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на спірну нерухомість.

Посилаючись на те, що при вчиненні таких дій були порушені права малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на той час неповнолітньої ОСОБА_3, які були зареєстровані та проживали у жилому АДРЕСА_1 просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 05 вересня 2011 року старшим державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Данилишиним П.Б. у зв'язку з нереалізацією майна на прилюдних торгах, було складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно якого стягувачем був ОСОБА_4, у рахунок погашення боргу ОСОБА_5, прийнято нерухоме майно - жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходиться за вказаною адресою.

Того ж дня старшим державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ ДанилишинимП.Б. винесено постанову, відповідно до якої на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» передано стягувачу ОСОБА_4 вищезазначене нерухоме майно.

У подальшому, ОСОБА_4 на підставі акта та постанови державного виконавця, отримав свідоцтво про право власності на спірну нерухомість.

Згідно зі ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (ч. 4 цієї статті).

Зі змісту ст. ст. 39, 52, 61, 62 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусова реалізація майна за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, а є виконанням рішення суду.

Отже, згода органу опіки та піклування на реалізацію будинку в процесі виконання рішення суду непотрібна.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що згода органу опіки та піклування на час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу в процесі виконання судового рішення не вимагалася, а відтак права неповнолітніх дітей, які були зареєстровані у спірному будинку не порушені.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судами, як першої так і апеляційної інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки висновки судів щодо відмови в задоволенні позову зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

О.В.Попович

В.О.Савченко