Справа №471/1136/15-ц 15.07.2016 150716 15.07.2016
Провадження №22-ц/784/425/16 Головуючий у першій інстанції - Губанова В.М.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду - Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю: відповідача - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Наталя Василівна, про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а :

29 вересня 2015 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Н.В., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_8

Після його смерті лишилося спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 та грошових вкладів.

При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що спадкодавцем на ім'я відповідача було складено заповіт, яким він належну йому квартиру заповідав останній.

Її батько тяжко хворів, страждав на хронічні хвороби, які в останній час загострилися та вплинули на його поведінку, а прийняття медичних препаратів - на його психічний стан.

Посилаючись на те, що на час посвідчення заповіту волевиявлення ОСОБА_8 не було вільним та не відповідало його волі, він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, крім того, зміст заповіту не відповідає вимогам закону щодо змісту та оформлення, позивач просила визнати, посвідчений 01 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Н.В. заповіт на ім'я ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача зазначаючи про відповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 р., заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і тому рішення суду про недійсність правочину не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_8 був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1.

01 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Н.В. за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 - квартира АДРЕСА_2, було посвідчено заповіт, яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_3 ( а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер ( а.с. 22).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: квартиру АДРЕСА_1 та грошові вклади в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Як вбачається з витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, ІНФОРМАЦІЯ_2 внесено запис про реєстрацію спадкової справи ( №37 в реєстрі 55184114) після смерті ОСОБА_8

Спадкову справу №37/2013 відкрито приватним нотаріусом Братського нотаріального округу Миколаївської області 22 жовтня 2013 року за заявою відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернулася із заявою про прийняття спадщини 25 березня 2014 року.( а.с.93-153).

24 вересня 2014 року приватним нотаріусом Братського нотаріального округу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне спадкодавцеві нерухоме майно.

ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти видано 12 листопада 2014 року( а.с.27).

Оспорюючи дійсність заповіту від 01 жовтня 2013 року на ім'я ОСОБА_3.з підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України, ОСОБА_6 посилалась як на відсутність вільного волевиявлення спадкодавця на вчинення заповіту на користь відповідачки, так і на те, що зазначений заповіт складено з порушенням вимог щодо форми та посвідчення.

Як вбачається із змісту оспорюваного заповіту, його нотаріальне посвідчення відповідає вимогам ст. ст. 41, 45 ЗУ «Про нотаріат» та ст.ст. 1248,1252,1253 ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року ( зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за № 282/20595).

Згідно з приписами ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін обов'язково призначає судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України в п.16 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснив, що для визначення психічного стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу.

Проте суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України позивачеві право на проведення такої експертизи не роз'яснив та розглянув у справу у її відсутність.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_8 з 05 липня по 16 липня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в інфарктному відділенні державного закладу «Спеціалізована медично-санітарна частина №2» з діагнозом НІV IVст. Тяжкості, глибока імунносупресія ОФК, менінгоенцефаліт змішаного ґенезу, дефіцит ваги більше 10% (кахексія) та стаціонарному лікуванні в Миколаївському обласному диспансері ВІЛ інфікованих.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2016 року за клопотанням позивача по справі було призначено посмертну судову - психіатричну експертизу.

У зв'язку з несплатою позивачем експертизи, справу повернуто до суду апеляційної інстанції без відповідного висновку.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України ОСОБА_6 зобов'язана була довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і в силу ч.6 ст.147, ст.212 ЦПК України йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, але позивачка інших доказів, на підставі яких можна зробити висновок про те, що спадкодавець на час посвідчення заповіту перебував у стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не представила.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що лікарі рекомендацій стосовно необхідності консультації ОСОБА_8 у лікарі психіатра не давали.

З огляду на зазначене, у зв'язку із відсутністю висновку відповідної експертизи відсутні і підстави вважати, що мала місце абсолютна неспроможність спадкодавця у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише твердження ОСОБА_6 про те, що існуючі в той час у ОСОБА_8 захворювання та медичні препарати, які приймалися ним, істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1ст. 225 ЦПК України.

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки за відсутності доказів того, що волевиявлення померлого спадкодавця на укладення заповіту не відповідало його справжній волі, тому відсутні підстави вважати, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Крім того, положеннями ст.314 ЦПК України не передбачено направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: