РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/18598/15-ц

Провадження № 2/643/1279/16

01.04.2016 року Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Ференчук О.В.,

за участю секретаря - Гавриленка К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айдинли" про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айдинли» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши на підтвердження своїх уточнених вимог, що він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Айдинли» і працював на посаді старшого продавця-консультанта.

Відповідно до наказу від 05.05.2015 року його було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків на підставі п.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки він не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни та належним чином і в повному обсязі виконував всі свої посадові обов'язки, визначені посадовою інструкцією.

Крім того були застосовані до нього дисциплінарні стягнення (догани) за порушення ним посадової інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача. Однак, він виконував усі покладені на нього обовязки, а тому порушення, викладені у наказах № 20-А від 21.01.2015р., № 56-А від 07.04.2015р., є безпідставними, до того ж про їх існування він узнав лише після звернення до суду.

Тому він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Крім того, позивач вказує, що раніше у нього не було можливості звернутись із зазначеним позовом до суду, оскільки він звертався до прокуратури Київського району м. Харкова, Територіальної державної інспекції праці у Харківській області та вимушений був чекати відповіді, крім того він має маленьку дитину. А тому вважає, що строк для звернення до суду з вказаним позовом пропущено з поважних причин.

На підставі вищевикладеного, просить поновити строк для звернення до суду за вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надав аналогічні пояснення викладеним у позовній заяві, збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Айдинли» - ОСОБА_3 в судовому засіданні з позовними вимогами ОСОБА_1 не погодився, наполягав на тому, що вони необґрунтовані, та окрім цього вважає, що строк позовної давності позивач пропустив не з поважної причини, а тому в позові необхідно відмовити.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1, пояснив, що всі пояснювальні записки він писав під натиском та погрозою в разі відмови звільненням з роботи.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка.

З трудової книжки АЕ № 527126 № ОСОБА_1 вбачається, що 27.03.2013 року позивач був прийнятий на роботу у ТОВ «Айдинли» на посаду старшого продавця консультанта згідно наказу № 25 від 27.03.2013 року, внесений запис про його звільнення з роботи згідно п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обовязків, згідно наказу № 84 від 05.05.2015 року (а.с. 7).

При звільненні працівника з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган повинен навести конкретні факти грубого порушення чи систематичного невиконання працівником трудових обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, яку шкоду завдано внаслідок такого порушення.

З матеріалів справи вбачається, що підставами для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 були неодноразові порушення умов трудового договору та правил внутрішнього трудового розпорядку, за які його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з наказами від 21.01.2015 року та від 07.04.2015 року (а.с. 49,52).

Як встановлено в судовому засіданні, підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності згідно до Наказу від 21.01.2015 року, є некоректна поведінка відносно керівника 25.12.2014 року.

25.12.2014 року ОСОБА_4 було надано письмові пояснення з цього приводу (а.с.49).

ОСОБА_1 відмовився від засвідчення особистим підписом факту ознайомлення з даним наказом, про що було складено відповідний Акт від 22.01.2015 року (а.с. 50)

Крім того 03.04.2015 року ОСОБА_1 у 16-00 годині був відсутній на робочому місці.

Зазначені дії ОСОБА_1 є порушенням п. 4. 2 розділу IV Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Айдинли» (а.с 39).

03.04.2015 року ОСОБА_1 було надано письмові пояснення з цього приводу (а.с.51).

07.04.2015 року було видано наказ № 56-А про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. ОСОБА_1 відмовився від засвідчення особистим підписом факту ознайомлення з даним наказом, про що також було складено відповідний Акт від 08.04.2015 року (а.с. 52-53)

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім цього, відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким сином суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1, щодо його необізнаності про існування наказів № м20-А від 21.01.2015 року та № 56-А від 07.04.2015 року, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, які є в матеріалах справи.

21.04.2015 року було складено службову записку щодо порушення ОСОБА_1 посадової інструкції. Від надання письмових пояснень позивач відмовився (а.с. 54).

05.05.2015 року було видано наказ № 36-к про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗоТ. ОСОБА_1 відмовився від засвідчення особистим підписом факту отримання даного наказу, про що він показав у судовому засіданні, та про що також було складено відповідний Акт від 05.05.2015 року (а.с. 56).

05.05.2015 року підприємство відповідача було направлено на адресу позивача трудову книжку, яка останнім була отримана 15.05.2015 року, що не заперечувалась сторонами (а.с. 8).

Таким чином відповідно до ст. 256 ЦК України перебіг строку позовної давності почався 15.05.2015 року.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Однак ОСОБА_1 звернувся до суду лише 16 листопада 2015 року, тобто після того як скінчився строк, згідно якого він мав право звернутися до суду. В позові просить суд поновити йому строк звернення до суду, однак доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку встановленого законом суду не надав, а тому у суду не має підстав для поновлення строку.

Звернутися до суду позивачу також було рекомендовано ВМ Київського РВ ХМУ ГУ МВС України висновком від 15.05.2015 року.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З наведених підстав суд вважає, що оскільки позивач пропустив місячний строк, передбачений для звернення до суду з вимогами про вирішення трудового спору про звільнення, без поважних причин, в позові необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айдинли" про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Ференчук