Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1268/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Панасюк І. В.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

08.06.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту описки в договорі купівлі-продажу жилого будинку не закінченого будівництвом та визнання даного будинку об'єктом права спільної сумісної власності колишніх членів сім'ї, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт описки в договорі купівлі-продажу жилого будинку не закінченого будівництвом, а саме замість дати "21 січня 2002 року", вказаної на титульному аркуші договору, в дійсності є дата "29.01.2003 року" та визнати незавершений будівництвом житловий будинок літ. "А", веранду, сарай літ. "Б", літню кухню літ. "В", погріб літ. "В", шию погребу літ. "в", гараж літ. "Г", та новозбудований сарай, не позначений на техпланіза літньою кухнею та гаражем, готовністю 75,04 %, розташований по АДРЕСА_1, об"єктом права спільної сумісної власності колишніх членів сім"ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вона з відповідачем з жовтня 2000 року проживали однією сім'єю у будинку, що належав матері позивача. Разом з ними проживала її дочка. 29 січня 2003 року сторони за спільні кошти придбали у ОСОБА_4 незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який оформили на відповідача. При оформленні договору купівлі-продажу нотаріусом на титульній стороні договору помилково було вказано дату "21 січня 2002 року", хоча в дійсності це мало місце "29 січня 2003 року". Факт описки у даті на титульній стороні договору необхідно встановити, щоб вона мала можливість захистити свої права власника частини незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами. 21.06.2003 року сторони зареєстрували шлюб та добудовували придбаний будинок. 22.05.2006 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області шлюб між ними розірвано. 12.04.2007 року придбане сторонами домоволодіння було на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 29.01.2003 року зареєстровано на праві особистої власності за відповідачем. Спірний будинок незавершений будівництвом був придбачений і добудовувався за спільні кошти, тому відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 60, 69, 70 СК України може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності членів сім'ї, подружжя.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту описки в договорі купівлі-продажу жилого будинку не закінченого будівництвом та закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку та прилеглих до нього побутово-господарські будівель в АДРЕСА_1, об"єктом права спільної сумісної власності колишніх членів сім"ї.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування судового рішення з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначається, що без встановлення факту описки дати на титульній стороні договору позивач не має можливості захистити свої права як власника частини незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами.

Позивач та її представник в судове засідання до апеляційного суду не з'явились, про причину не повідомили, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача і його представника, які заперечували проти скасування рішення суду, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зміст рішення суду повинен відповідати ст. 215 ЦПК України, зокрема у резолютивній частині зазначається висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю або частково, висновок суду по суті позовних вимог.

За наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, про що відповідно до ст. 206 ЦПК України постановляє ухвалу.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно відустановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13).

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 21 червня 2003 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10), який розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 37 від 08.09.2010 року та ОСОБА_2 видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.11).

21 січня 2002 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 купив у ОСОБА_4 не закінчений будівництвом жилий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.34).

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12.05.2014 р., яке набрало законної сили 22.05.2014 року, в повному обсязі відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за недоведеністю вимог, зокрема про визнання незакінченого будівництвом жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції вважав, що в частині визнання спірного домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності колишніх членів сім"ї ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги не є доведеними, що встановлено рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 12.05.2014 р., яке набрало законної сили і на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України підлягають в цій частині закриттю.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 256 ЦПК України про те, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту описки в договорі купівлі-продажу спірного жилого будинку, не закінченого будівництвом, оскільки встановлення цього факту не потягне для сторін виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав, тобто не породить будь-яких правових наслідків.

Суд першої інстанції, розглянувши справу, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Проте, висновки по суті позовних вимог викладені судом з порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції закінчив судовий розгляд ухваленням рішення, в якому зазначив про недоведеність обставинщодо набуття спірного нерухомого майна під час спільного проживання сторін за спільні кошти та безпідставність вимог про визнання незавершеного будівництвом жилого будинку, готовністю 75 %, за адресою: АДРЕСА_1, об"єктом права спільної сумісної власності колишніх членів сім"ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що встановлено іншим судовим рішенням, і фактично розглянувши позов, вирішив закрити провадження у справі в частині цих позовних вимог з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

За загальним правилом судовий розгляд закінчується ухваленням рішення. Разом з тим є й інші форми закінчення розгляду справи, одна з них - закриття провадження у справі з підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до статті 208 судові рішення викладаються у таких формах: ухвали; рішення; постанови.

Питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу, - постановленням ухвали.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 208, 213-215 ЦПК України, тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.

За наявності підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення або змінити його.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: 1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; 2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; 3) змінити рішення; 4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Отже, чинним цивільним процесуальним кодексом України не передбачено право суду апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення.

З позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з вимогами про встановлення факту описки у даті договору-купівлі продажу спірного нерухомого майна, позивач бажає захистити свої права співвласника незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами, фактично оспорюючи вчинений за участі відповідача правочин щодо часу набуття права власності на спірне майно, тому належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнаня недійсним (частково недійсним) договору купівлі-продажу до сторін оспорюваного правочину, при розгляді якого підлягає встановленню обставина щодо часу його укладення.

Проте, позивач, оспорюючи в частині дати укладення договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, не ставила питання про притягнення до участі як відповідача сторони оспорюваного правочину ОСОБА_4, прав та інтересів якого це також стосується.

При розгляді вимог щодо визнання спірного незавершеного будівництвом житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі суд повинен встановлювати як обставини, передбачені ст. 17 Закону України «Про власність», так і факти за ст. 60 СК України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Відповідно до статті 60 СК України (ст. ст. 22, 24 КЗпШС УРСР) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Ульяновського районного суду від 12 травня 2014 року у справі № 402/1339/13-ц, яке набрало законної сили (а.с.130-133), встановлено, що спірне нерухоме майно не було набуте за рахунок спільних коштів або за рахунок спільної праці сторін у даній справі, тому відповідно до ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Питання щодо збільшення вартості спірного майна за час проживання сторін у зареєстрованому шлюбі і встановлення її розміру позивачем не ставилось, докази з цього приводу не надані.

Обставини спільної участі сторін у набутті (створенні) спірного нерухомого майна - незавершеного будівництвом житлового будинку з надвірними спорудами до укладення шлюбу та під час проживання у зареєстрованому шлюбі не були доведені належними і допустимими доказами, тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню за їх безпідставністю та недоведеністю.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя:

Судді: