Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Шевельовій Я.С.,

за участю адвоката позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив провести реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, вул. Веселиніська, №31 у відповідності до часток, належних співвласникам. В обгрунтування позовних вимог вказав, що він та відповідач є власниками земельної ділянки та домоволодіння за адресою: м. Миколаїв, вул. Веселиніська, №31.Посилаючись на те, що між співвласниками вказаного домоволодіння та земельної ділянки не досягнуто згоди щодо їх користування, позивач просив провести реальний розподіл вказаного домоволодіння та земельної ділянки.

Адвокат у судовому засіданні просив про задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просив провести розподіл будинку та земельної ділянки за будь-яким варіантом проведеної експертизи.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що дані варіанти розподілу порушують його майнові права, однак, якщо всі переобладнання будуть проведені позивачем, та технічно можливий розподіл по додатковій експертизі, не заперечував проти такого розподілу, однак вказав, що це порушує його права.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності позивача.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_3 належить право власності на 54/100 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Веселинівська, №31, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим №1-256.( Після смерті ОСОБА_5В.).

ОСОБА_5 помер 14.06.1997 року.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 05.11.1996 р. за № 540 ОСОБА_5 передано в приватну власність земельну ділянку площею 252 кв.м. та 11 кв.м у сумісне користування із земельної ділянки загальною площею 532 кв.м.

За даними Управління земельних ресурсів, державний акт на право приватної власності на ОСОБА_5 не зареєстровано станом на 2009 рік.

Окрім того, ОСОБА_3 належить право власності на 27/200 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Веселинівська, №31, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим №4-719.( Після смерті ОСОБА_7 , що складає 1/2 частку від 54/200 частин домоволодіння ).

ОСОБА_2 є спадкоємцем 1/2 частини будинку 31 по вулиці Веселинівській, після смерті дружини ОСОБА_7, що складає 27/200 часток вказаного домоволодіння, однак свідоцтво про право власності в порядку спадкування не отримував.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Стаття 321 ЦК України закріпляє конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить одне ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу вказаної правової норми, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року при розгляді справи № 6-12цс13 щодо неоднакового застосування норм матеріального права, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

За змістом ст.ст.78,125 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Ст.89 ЗК України встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

При цьому, при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої (постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Крім того, відповідно до п.п.21,22 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться у сумісній власності, у випадках, коли жилий будинок було поділено в натурі, визначається насамперед договором між співвласниками будинку та земельної ділянки, а тому суд, відповідно до ст.88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів, як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою.

При цьому, суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників.

Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування земельною ділянкою та для зміни цього порядку підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.

Таким чином, законом презюмується, що частки співвласників земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності співвласників жилого будинку, є рівними. Також закон надає право кожному з співвласників на виділ своєї окремої частки із спільної сумісної власності. Право на визначення розміру частки, яке належить співвласнику, закон надає також суду з урахуванням конкретних обставин справи та правовідносин сторін, які виникли на час звернення до суду.

Без визначення розміру земельної ділянки загального користування, визначення часток у праві сумісної власності, вирішити питання про розмір земельної ділянки, яка може бути виділена її співвласникам в натурі, неможливо.

У випадку неможливості виділення в натурі частки, на яку претендує позивач, суд може виділити частку, яка є меншою за площею., або за відповідним позовом визначити порядок користування земельною ділянкою.

Частиною 1 статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Водночас, відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Викладене стосується також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Відтак, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, визначаючи порядок користування земельною ділянкою, повинен це враховувати і виділяти у користування співвласнику ділянку, розмір якої відповідає розміру його частки у спільному майні, тобто, обирати такий варіант, при якому площа ділянок, які виділяються співвласникам, найбільше відповідають їхнім ідеальним часткам.

Проте, до вирішення питання які приміщення жилого будинку та господарські будівлі будуть розподілені кожному із співвласників, неможливо вирішити питання і про визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки неможливо врахувати жодної із вище перелічених складових, які слід приймати при визначення порядку користування земельною ділянкою.

Згідно висновку експерта №472 від 17.12.2014 року експертом запропоновано виділити у власність ОСОБА_3 81/200 частки домоволодіння за адресою: вул. Веселинівська, 31 в м. Миколаєві на земельній ділянці площею 193,12 кв.м., в тому числі: під часткою житлового будинку літ. Б 37,78 кв.м. з підвалом літ. Бпд площею 2,75/5,65 кв.м., гаражом літ. Е площею 16,2 кв.м., сараєм літ. Т площею 10,5 кв.м., сараєм літ. О площею 11,0 кв.м., літньою кухнею літ. Ж площею 15,4 кв.м., з басейном для зберігання води, огорожами та воротами., а співвласнику ОСОБА_2 залишити 27/200 часток або 13,5 % домоволодіння №31 по вул.. Веселинівській в м. Миколаєві на земельній ділянці площею 64,26 кв.м., в тому числі: під частиною житлового будинку літ. Б 27,6 кв.м. з ? часткою підвалу літ. Бпд площею 2,75/5,65 кв.м., під ? часткою гаража літ. Е 5,4 кв.м., з 27/200 частками басейну для зберігання води, огорожами та воротами.

При запропонованому варіанті поділу необхідно виготовлення нового проекту влаштування відокремлених інженерних мереж, а саме газопостачання, опалення та електропостачання та їх монтаж (виконуються виключно ліцензованими підприємствами).

Запропонований варіант поділу передбачає території спільного користування загальною площею, які призначені для здійснення доступу до будівель та споруд. На зазначену територію рекомендувати співвласникам домоволодіння встановити земельний сервітут у відповідності із п.п. а, в, г, д, ж ст. 99 ЗК України.

Запропонований варіант поділу передбачає території спільного користування загальною площею, які призначені для здійснення доступу до будівель та споруд. На зазначену територію площею 62,19 кв.м. (існуючий прохід), а також на частину території земельної ділянки, що виділена співвласникам ОСОБА_8 та ОСОБА_1 площею 19,7 кв.м (вздовж переднього фасаду, лівою торцевою стіною житлового будинку та переднього фасаду покрівлі погребу) рекомендувати співвласникам домоволодіння встановити земельний сервітут у відповідності із п.п. а,в,г,д,ж ст. 99 ЗК України.

Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №118 від 13 жовтня 2015 року,запропоновано виділити у власність ОСОБА_3 81/200 частки, а ОСОБА_2 залишити 27/200 частки домоволодіння за адресою: вул. Веселинівська, 31 в м. Миколаєві на земельній ділянці площею 193,12 кв.м. При запропонованому варіанті поділу необхідно виготовлення нового проекту влаштування відокремлених інженерних мереж, а саме: газопостачання, опалення та електропостачання та їх монтаж (виконуються виключно ліцензованими підприємствами). Запропонований варіант поділу передбачає територію спільного користування загальною площею 46,1 кв.м. =18,72 кв.м. + 27,38 кв.м., які призначені для здійснення доступу до будівель та споруд.

Окрім того, згідно з запропонованим експертом варіантом передбачено виділення ОСОБА_2 літньої кухні площею забудови 6,9 кв.м., що суперечить 5.24 ДБН В.3.2-2-2009, яким передбачено, що мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі 7 м 2 , у дво- та більше кімнатних 8 м2 .

За такого, у відповідності до вимог ст.ст.147 ч.6,212 ЦПК України, такі висновки експерта не можуть бути покладені судом в основу розподілу будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

В силу статей 1 та 157 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однак, за час знаходження справи у провадженні суду, позивач не надав проектів влаштування відокремлених інженерних мереж, та їх погодження з органами місцевого врядування, що є необхідною умовою для вирішення питання щодо розподілу будинку, не вирішено питання щодо розпорядження земельною ділянкою, з врахуванням рішення № 540 від 05.11.1996 року .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що згідно запропонованим експертом варіантом здійснити розподіл домоволодіння та встановити порядок користування спірною земельною ділянкою, який відповідав би архітектурно-будівельним та пожежним нормам правилам та не порушував права співвласників - неможливо. Суд же розглядає вимоги у спосіб, передбачений законом з виконанням положень ст.ст. 3, 4, 10, 11 ЦПК України.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про реальний розподіл домоволодіння та земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в строки та порядку, передбаченому ст. ст. 293 - 296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова