У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ХоптиС.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 25 січня 2000 року слідчим управління по боротьбі з організованою злочинністю головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2005 року, залишеним без змін після апеляційного та касаційного перегляду, його визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. У зв'язку з незаконними діями органів досудового слідства й прокуратури він перебував під слідством і судом з 25 січня 2000 року по 1 квітня 2008 року, унаслідок чого йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 550 тис. грн.

З урахуванням наведеного та посилаючись на те, що через зазначені вище неправомірні дії змінено його спосіб життя, обмежено життєві зв'язки, для відновлення чого йому потрібні значні зусилля, ОСОБА_3 просив суд стягнути з державного бюджету, Державної казначейської служби України на його користь завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства й прокуратури моральну шкоду у розмірі 550 тис. грн.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 135 273 грн 67 коп. завданої шкоди.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачу було завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених положеннями чинного законодавства для відшкодування йому моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням її доведеності позивачем. При цьому апеляційний суд зазначив, що незалучення до участі у справі органу досудового розслідування та прокуратури не є підставою для скасування рішення суду, оскільки у таких правовідносинах шкода стягується за рахунок держави.

Проте повністюпогодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 25 січня 2000 року слідчим управління по боротьбі з організованою злочинністю головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відносно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

26 грудня 2005 року вироком Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

23 травня 2006 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2005 року залишено без змін.

2 жовтня 2007 року ухвалою Верховного Суду України ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2006 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

1 квітня 2008 року ухвалою апеляційного суду Львівської області вирок Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2005 року залишено без змін.

Отже, ОСОБА_3 з 25 січня 2000 року по 1 квітня 2008 року, тобто 8 років 2 місяці 5 днів, перебувавпід слідством і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відшкодовуючи позивачеві моральну шкоду, завдану незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, суди допустили порушення норм процесуального права.

Так, участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі. При цьому захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, послався на те, що ОСОБА_3 незаконно перебував під слідством і судом у зв'язку з неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури, чим йому завдано моральної шкоди. Проте у порушення вимог ст. ст. 10, 33 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право на подачу заяви про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів органа досудового розслідування та прокуратуру, які, на відміну від органу Державної казначейської служби, мають інформацію про обставини підстави позову та дій саме їхніх органів.

Крім того, у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули та не визначились із складом осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значеннядля правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта