Справа № 2-4546/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарях - Парубець Ю.Г., Корнієнко О.С., Яськовій В.В.,

Лесик Ю.С., Сидоренку П.М., Бабченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Відповідно до цього договору ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Після реєстрації даного договору дарування в Київському міському бюро технічної інвентаризації, яка була проведена 14 жовтня 2005 року, про що зроблено запис в реєстровій книзі № д 1466-5 за реєстровим № 5701, подарована квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Після укладення даного договору, а саме в листопаді 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8, за своєю згодою, переїхали проживати до квартири матері позивача - ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2, в якій ОСОБА_8 проживала до дня своєї смерті - червень 2008 року, а ОСОБА_5 на початку 2008 року з'їхала з квартири матері позивача, та почала проживати у своєї подруги змін маючи у неї кімнату. В подальшому ОСОБА_5, приблизно у травні 2010 року виїхала від своєї подруги на невідоме позивачу місце проживання. Її місце проживання йому невідоме і до цього часу. На даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, він та відповідач - ОСОБА_5 Під час укладення договору дарування та переїзду ОСОБА_5 питання зняття її з реєстрації не вирішувалось. У період з листопада 2005 року та по теперішній час відповідач ОСОБА_5 у даній квартирі не проживала, жодних її речей особистого користування у квартирі не знаходиться.

Позивач, ОСОБА_5, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у користування позивачем жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1; вселити її до вищезазначеної квартири; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені нею у зв'язку із розглядом справи у суді.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона, згідно довідки за формою № 3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 22 липня 1965 року. Вона є власником особистого рахунку цього житла. Право власності на цю квартиру виникло внаслідок приватизації, що відбулась на підставі розпорядження керівника Дніпровської РДА № 64-100 від 22 червня 2005 року. В 2005 році в її житті сталася трагедія - трагічно загинула її єдина 23-річна донька. Під впливом цієї тяжкої обставини, перебуваючи в пригніченому стані, вона підділась на вмовляння рідної сестри ОСОБА_9, і подарувала квартиру її сину ОСОБА_4, домовившись з останнім про те, що житиме в цій квартирі доти, доки матиме в цьому потребу. Відтак, подарувавши квартиру племіннику, вона зрозуміла, що право власності на квартиру передала племіннику, а натомість зберегла за собою (за згодою нового власника) право користування квартирою (що виникло в неї на підставі ордеру № 84146 від 01 лютого 1963 року), продовжуючи в ній проживати згідно попередньо досягнутої з ним домовленості, не виписуючись з квартири та не переоформлюючи особистого рахунку на квартиру на нового власника. Проте, одного дня вона не змогла увійти всередину квартири, оскільки її племінник (ОСОБА_4) без окремого попередження та отримання на те її згоди самовільно змінив замки на вхідних дверях квартири, а надати їй нові ключі відмовився. 30 вересня 2010 року вона звернулась до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою, в якій описала все вищевикладене. Постановою від 11 жовтня 2010 року у порушенні кримінальної справи відмовлено, одночасно з цим їй роз'яснено, що відносини, що склались між нею і відповідачем носять цивільно-правовий характер, а тому їй рекомендовано звернутися до суду для їхнього подальшого вирішення. Відповідач, змінивши замки на вхідних дверях до квартири, чинить їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, в яке вона вселена на підставі ордеру № 84146 від 01 лютого 1963 року, виданого Головою Подільської Районної ради. Відтак, вбачає в цьому порушення її житлових прав.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням підтримала в повному обсязі, проти позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку заперечувала. Пояснила суду, що до 2005 року вона проживала у спірній квартирі. В 2005 році у неї померла донька та відповідач ОСОБА_4 разом зі своєю матір`ю, яка є її сестрою, скористався її станом для підписання договору дарування даної квартири, після чого вона вже одинадцять років постійно винаймає квартири.

Уповноважений представник третьої особи - ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, з проханням проводити розгляд справи у відсутність представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 2005 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності гр. ОСОБА_5 та членам її сім'ї: ОСОБА_8 в рівних долях (а.с.6).

В подальшому, 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувателі ОСОБА_5, ОСОБА_8 передали безоплатно, а обдарований ОСОБА_4 прийняв майно у власність, а саме: квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, яка має наступні характеристики: загальна корисна площа: 45,90 кв.м., житлова площа: 30,50 кв.м., кількість кімнат: 2 (а.с.7).

Відповідно до довідки форми 3а № 1371 від 03 серпня 2011 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_4, уповноваженим власником квартири є ОСОБА_4 (а.с.8).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_5 тривалий час не проживає у спірній квартирі. При цьому, ОСОБА_5, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та вона неодноразово зверталася до відповідних органів щодо порушення її житлових прав.

Так, ОСОБА_5 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А. про визнання недійсним договору дарування квартири було відмовлено.

Так, вказаним рішенням суду було встановлено, що спірну квартиру ОСОБА_5 подарувала племіннику з доброї волі, при цьому не обдумавши, оскільки він не ладив зі своєю матір'ю, тому його пожаліла, також не могла перебувати у спірній квартирі через трагічну подію.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 346 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна.

Таким чином, підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов'язує ліквідацію права власності взагалі або перехід його до іншої особи. При цьому одні й ті ж самі юридичні факти можуть одночасно бути підставами припинення права власності у однієї особи й підставами виникнення права власності у іншої.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 втратила право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_4, при цьому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року встановлено свободу волевиявлення при укладенні договору з боку ОСОБА_5, встановлено, що на момент укладення договору дарування частини квартири від 11 жовтня 2005 року на користь ОСОБА_4 будь-яким психічним захворюванням не страждала, за станом свого психічного здоров'я усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, з огляду на що посилання позивача ОСОБА_5 на чинення їй перешкод у користуванні спірною квартирою не можуть бути прийняті судом, так як остання втратила право користування жилим приміщенням, тим самим втративши право власності на частку квартири як співвласник шляхом свого волевиявлення реалізувавши тим самим правомочність розпорядження своєю часткою у майні.

Щодо посилань ОСОБА_5 на її звернення до правоохоронних органів щодо чинення їй перешкод у користуванні спірною квартирою, що підтверджується матеріалами Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, на підставі яких прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, то вказані відомості свідчать про наявність у сторін спірних правовідносин конфлікту щодо факту укладення договору дарування, який оспорювався позивачем ОСОБА_5 у судовому порядку та вже був предметом розгляду.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В той же час, будь-яких належних та допустимих доказів чинення перешкод ОСОБА_4 ОСОБА_5 в користуванні спірною квартирою, позивачем ОСОБА_5 суду не надано. При цьому судом встановлено, що у 2005 року ОСОБА_5 добровільно покинула своє місце проживання за адресою спірної квартири у зв`язку з укладанням договору дарування квартири та наявністю домовленостей з родиною ОСОБА_4.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою сторона позивача ОСОБА_4 посилалася на те, що відповідачка ОСОБА_5 фактично не проживає у спірній квартирі, що позбавляє можливості позивача у повній мірі здійснювати свої права, як власника квартири.

Розглядаючи справу №6-158цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

У постанові від 16 січня 2012 року під час розгляду справи №6-57цс11 Верховний Суд України дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

В той же час, звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_4 вимог про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою, що є передумовою для вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, не заявляв.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні як позовних вимог ОСОБА_4, так і позовних вимог ОСОБА_5

Оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог сторін, судом не вбачається підстав для відшкодування останнім судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 316, 317, 319, 346, 391, 405 Цивільного кодексу України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»ст. ст. 10, 11, 14, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: