Номер провадження 2/754/811/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2016 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Клочко І.В.

за участю секретаря Лісовської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалою суду від 04.04.2016 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3

При цьому позивачі вказують на те, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 спадкового майна, а саме 2/9 частин вказаної квартири. На підставі свідоцтва про спадщину за законом, відповідач ОСОБА_3 отримала 1/3 частину квартири. В подальшому відповідачем ОСОБА_3 було здійснено відчуження певної частки у спірному майні, в зв»язку з чим розподілення часток змінилось і на даний час відповідачу ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_4 належать по 1/9 частини квартири.

Квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 64, 9 кв.м., житлова площа становить 38,3 кв.м., та складається з трьох кімнат: площею 17, 5 кв.м. без лоджії; 12, 4 кв.м. із лоджією; 8, 4 кв.м. із лоджією. Розмір кухні становить 7, 6 кв.м., ванна кімната - 2, 6 кв.м., вбиральна кімната - 1 кв.м., коридор 10,6 кв.м., а також є вбудована шафа, площею 1 кв.м.

Як зазначають позивачі, між ними та відповідачем і членами її сім»ї існують неприязні стосунки, що ґрунтуються на тому, що позивач ОСОБА_1 доглядає за позивачем ОСОБА_2, а відповідач ОСОБА_7 відмовилась від надання будь-якої допомоги для неї. Позивач ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги у пересуванні так як тяжко хворіє і тому позивач ОСОБА_1 проживає разом з нею у кімнаті, площею 17, 5 кв.м. та допомагає їй.

На думку позивача ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3, знаючи, що позивачу ОСОБА_2 важко пересуватись зі своєї кімнати, на замовлення виготовила шафу-купе та встановила її таким чином, щоб практично заблокувати двері до кімнати, де вони (позивачі) проживають, і, таким чином, створила перешкоди у пересуванні, а також у використанні спільним майном, а саме коридором квартири.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що встановлення шафи відповідачем у місці загального користування без погодження з ними є незаконним, позивачі просять усунути перешкоди у користуванні майном шляхом проведення демонтажу шафи-купе, що встановлена без згоди співвласника квартири і заважає доступу до його кімнати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5, який одночасно є представником відповідача ОСОБА_3, проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. При цьому пояснив, що спірна шафа-купе була встановлена у вересні 2012 року за згодою батьків відповідачки ОСОБА_3 - позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_9, і дану шафу позивач ОСОБА_2 використовує в якості опори під час пересування коридором. Жодних перешкод у відкриванні дверей кімнати позивачів та у доступі до кімнати шафа не створює. Крім того, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року по справі № 754/6834/14-ц за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення прядку користування квартирою було встановлено, що між сторонами фактично вже склався порядок користування квартирою, а саме користування жилим кімнатами та місцями загального користування, в тому числі і вбудованою шафою, а тому демонтаж шафи порушить встановлений порядок користування квартирою, встановлений та закріплений рішенням суду, яке набрало законної сили. На думку відповідача ОСОБА_5, позивачами не надано жодних доказів, які б свідчили про перешкоди, які створює їм спірна шафа, а також не вказані, які саме права позивача ОСОБА_1 порушені у зв»язку з її установкою, оскільки позивач ОСОБА_1 у квартирі не проживає, а позивач ОСОБА_2 претензій щодо шафи не має. Відповідач вважає, що подання даного позову зумовлено негативним ставленням позивача ОСОБА_1 до них (відповідачів).

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру на житлове приміщення від 15.08.1985 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була отримана ОСОБА_9 на сім»ю з 3-х осіб: ОСОБА_9, дружину ОСОБА_2 та дочку ОСОБА_3 (а.с.37).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року, вказана квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_9, позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 в рівних долях, тобто кожному належало по 1/3 частині квартири (а.с.38).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2014 року, спадкоємцями 1/3 частини квартири, що належала ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач ОСОБА_1 на 2/3 частини спадкового майна, що становить 2/9 частини спірної квартири, та відповідач ОСОБА_3 на 1/3 частку спадкового майна, що становить 1/9 частину квартири (а.с.72-73).

14.03.2014 року відповідач ОСОБА_3 відповідно до договору дарування частини квартири подарувала належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2014 року 1/9 частину квартири своїй неповнолітній дочці ОСОБА_4, а 27.09.2015 року подарувала 1/9 частину квартири, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року , відповідачу ОСОБА_5 (а.с.93-94).

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_11, який діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, про визначення порядку користування жилим приміщенням встановлено, що спірна квартира, загальною площею 64,9 кв.м., складається з 3-х кімнат, жилою площею 38,3 кв.м., у тому числі з кімнат, площею 17,5 кв.м., 12,4 кв.м. та 8, 4 кв.м. При цьому, згідно позовних вимог зазначеного позову, позивачами при визначенні порядку користування житлом висувались вимоги про залишення в спільному користуванні вбудованої шафи, площею 1 кв.м.

Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києві від 05.03.2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2015 року та набрало законної сили (а.с.25-29).

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_8 просили про задоволення вимог, посилаючись на незаконне встановлення шафи відповідачем без згоди інших співвласників квартири, а також на те, що спірна шафа створює перешкоди та заважає вільному доступу до кімнати позивачів.

Відповідач ОСОБА_5, який одночасно є представником відповідача ОСОБА_3, проти вказаних тверджень заперечував, вказуючи на те, що шафа була встановлена за згодою усіх співвласників квартири, жодних перешкод у вільному доступі до кімнати позивачів не створює. Також, відповідач ОСОБА_5 вважає, що відсутні порушення прав позивачів, оскільки позивач ОСОБА_2 в розмовах вказує, що претензій щодо даної шафи не має, а позивач ОСОБА_1 у квартирі не проживає.

Суд вважає доводи позивача та представника позивачів необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1, 2 ст.358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно бланку замовлення від 19.09.2012 року, відповідачкою ОСОБА_3 (на момент замовлення мала прізвище «ОСОБА_3»), було замовлено шафу-купе та передпокій (прихожая) на адресу по АДРЕСА_1 (а.с.23, 45).

Докази того, що інші співвласники квартири на той час - батьки позивача ОСОБА_3, заперечували проти встановлення шафи - відсутні.

Як вбачається з фотознімків від 29.11.2015 року, спірна шафа-купе не створює перешкод у вільному відчиненні дверей до кімнати та не перешкоджає позивачам у вільному доступі до кімнати (а.с.51).

При таких обставинах, відсутні підстави вважати вимоги позивачів обгрунтованими.

Суд також вважає надуманими твердження позивача ОСОБА_1 про те, що відповідачем ОСОБА_3 шафу було встановлено навмисно з метою створення перешкод позивачу ОСОБА_2, якій важко пересуватись, та звертає увагу, що з моменту встановлення шафи у 2012 році ані позивач ОСОБА_2, ані позивач ОСОБА_1 з моменту отримання частки квартири у спадщину у 2014 році протягом тривалого часу з жодними заявами, позовами щодо наявності у них перешкод в зв»язку з встановленням спірної шафи не звертались.

Крім того, судом встановлено, і це підтвердили сторони під час судового розгляду, що між сторонами існують неприязні та конфліктні стосунки.

Аналізуючи зібрані докази по справі та взаємовідносини , суд не приймає до уваги і покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, оскільки фактично свідки надали покази про взаємовідносини між сторонами, що не є предметом спору, а також, зв»язку з наявністю конфлікту між позивачами та відповідачами, суд не може вважати покази свідків об»єктивними та достовірними, оскільки свідки є зацікавленими у результатах розгляду справи.

Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачами суду не надано.

Що стосується посилань відповідача ОСОБА_5 в заперечення позову про неоплату позивачами витрат за квартиру і ремонт, створення позивачами несприятливих умов проживання, протиправну поведінку позивача ОСОБА_1 та ін., то суд також не приймає до уваги ці посилання та надані на їх підтвердження докази, в тому числі і аудіо запис розмов (а.с. 24, 30-31, 32, 33, 34, 39-42, 43-44, 46, 47, 48, 49, 50, 63, 64-65, 66, 79, 80), оскільки ці обставини не є предметом спору та виходять за межі позовних вимог і лише свідчать про вкрай неприязні стосунки між сторонами. З цих же підстав не можна прийняти до уваги і висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1335/Ж від 02.08.2013 року та лист Деснянського РУГУ МВС України в м.Києві від 26.07.2013 року № 46/7746, оскільки вони не містять жодних обставин, які б стосувались предмета спору (а.с.76-77).

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивачів, оскільки судом встановлена відсутність створення їм перешкод у доступі до кімнати та користування місцями загального користування, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 358, 91 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий