Провадження № 2/369/83/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд в складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач з 10.04.2013 р. по 31.05.2015 р. працювала у позивача, як фізичної особи-підприємця, продавцем- консультантом у торгівельній точці, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова,5.

Зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність у зв»язку з діяльністю по продажу ювелірних виробів із золота та срібла.

Згідно акту переобліку від 07.05.2016 року позивачкою на вищевказаній торгівельній точці виявлено нестачу виробів із золота 585 проби на суму 24 245,00 грн., а саме: підвіски артикулу № 100237 вагою 0,93 г. на суму 1440,00 грн.; підвіски артикулу № 170749 вагою 2,88 г. на суму 4320,00 грн.; підвіски артикулу № 230014 вагою 0,75 г. на суму 1125,00; сережки артикулу №2672071 Г вагою 5,5 г. на суму 11000 грн.; ланцюжка артикулу №15101 вагою 1,96 г. на суму 2940,00 грн.; ланцюжка артикулу № 731/00N вагою 2,28 г. на суму 3420,00 грн.

Вказала, що внутрішньою перевіркою встановлено,що нестача трапилась в період передачі цінностей у продаж і до 31.10.2014 р. з вини відповідача.

Згідно акту документальної перевірки, проведеної аудитором «Аудиторської компанії» Трансконтиненталь» відповідно до прибуткової накладної від 07.04.2012 року та акту накладної прийому передачі готової продукції, виготовленої з давальницької сировини від 18.09.2012 р. вказані роботи із золота в кількості 6 шт. були придбані ФОП ОСОБА_1 та передані в продаж згідно внутрішніх накладних: від 09.04.2013 р. № 000000166; від 11.04.2013 р.№ 000000179; від 20.09.2013 р. № 293 на торгівельну точку за адресою: м. Вишневе, вул. Промислова,5 магазин «Фоззі» ювелірний відділ.

Позивач зазначає, що для узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку у ФОП ОСОБА_1 використовувався обліковий регістр у вигляді зошита руху товару, який складений та підписаний матеріально - відповідальною особою.

Щодо вказаних виробів із золота у кількості 6 шт., то відомості про їх наявність на 31.10.2014 р. відсутні, але в акті переобліку від 31.10.2014 року, складеного відповідачем вони зазначені,як такі що існують.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 24 245,00 грн.; моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність.

Допитана у судовому засіданні 06 липня 2016 року під присягою та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або за відмову давати їх свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона дійсно склала висновок щодо наявності товару у відповідності з первинною бухгалтерською документацією ОСОБА_1 Так, за результатами ревізії була виявлена нестача 6 одиниць товару, які по документах мали бути в наявності. Продавцями вівся зошит обліку товарів, які рахувались та вносились в зошит регулярно кожного дня особисто відповідальною особою. Згідно її висновку вказаний зошит відноситься до бухгалтерської документації ОСОБА_1 та вважається належним документом, в якому вірно зазначались фактичні дані про наявність цінностей з моменту заведення зошита. Втім, за всіма іншими документами ОСОБА_1 підтверджено, що 6 виробів не було внесено в зошит взагалі.

Допитана у судовому засіданні 06 липня 2016 року під присягою та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або за відмову давати їх свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що підміняла на два дні відповідачку, отримала від неї цінності на торгівельній точці за зошитом і передала також. Спочатку ОСОБА_2 не збиралась проводити перевірку цінностей, але свідок настояла на цьому. Так по зошиту і по факту все співпало.

Допитана у судовому засіданні 06 липня 2016 року під присягою та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або за відмову давати їх свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона працює продавцем у ОСОБА_1 Нею здійснюється облік цінностей щозміни. Цінності в наявності мають відповідати поточним записам у журналі обліку.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін та їх представників, допитавши свідків суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що в період з 10.04.2013 року по 31.05.2015 року відповідачка ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_1

Відповідно до п. 2 трудового договору № 8 укладеного між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 10.04.2013 р. укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працівник зобов»язується виконувати вимоги посадової інструкції, вимоги договору про індивідуальну матеріальну відповідальність та вимоги договору оренди.

Відповідно до п.1.3. акту документальної перевірки за вих. № 17-АВ від 26.10.2015 р. складеного аудитором ТОВ «АК «Трансконтиненталь» ОСОБА_3 перевірку ФОП ОСОБА_1 проведено з 31.10.2014 р. по 31.05.2015 р. відповідно до прибуткової накладної від 07.04.2012 року № 121 та акту накладної прийому передачі готової продукції, виготовленої з давальницької сировини від 18.09.2012 р. вказані роботи із золота в кількості 6 шт.: підвіски артикулу № 100237 вагою 0,93 г. на суму 1440,00 грн.; підвіски артикулу № 170749 вагою 2,88 г. на суму 4320,00 грн.; підвіски артикулу № 230014 вагою 0,75 г. на суму 1125,00; сережки артикулу №2672071Г вагою 5,5 г. на суму 11000 грн.; ланцюжка артикулу №15101 вагою 1,96 г. на суму 2940,00 грн.; ланцюжка артикулу № 731/00N вагою 2,28 г. на суму 3420,00 грн. були придбані ФОП ОСОБА_1 та передані в продаж згідно внутрішніх накладних: від 09.04.2013 р. № 000000166; від 11.04.2013 р.№ 000000179; від 20.09.2013 р. № 293 на торгівельну точку за адресою: м. Вишневе,вул. Промислова,5 магазин «Фоззі» ювелірний відділ.

П.1.5. зазначено, що обліковим регістром у ФОП являється зошит руху товарів, який складений та підписаний матеріально - відповідальною особою , продавцем консультантом ОСОБА_2 за період з 22.05.2014 р. по 11.11.2014 р. Щодо виробів з золота в кількості 6 штук підвіски артикулу № 100237 вагою 0,93 г. на суму 1440,00 грн.; підвіски артикулу № 170749 вагою 2,88 г. на суму 4320,00 грн.; підвіски артикулу № 230014 вагою 0,75 г. на суму 1125,00; сережки артикулу №2672071Г вагою 5,5 г. на суму 11000 грн.; ланцюжка артикулу №15101 вагою 1,96 г. на суму 2940,00 грн.; ланцюжка артикулу № 731/00N вагою 2,28 г. на суму 3420,00 грн., то вони в вищевказаному зошиті на 31.10.2014 р. відсутні, а у відомості про переоблік від 31.10.2014 р. зазначені, як наявні. Крім того, в зошиті за час роботи продавця - консультанта, ОСОБА_5 залишок виробів із золота на 24.01.2014 р. зазначений в кількості 987 шт., а згідно відомостей інвентаризації на 31.10.2014 р. повинен складати 993 шт., та вищенаведені вироби ОСОБА_5 не продавались, не переміщались і не повертались.

Аналогічна ситуація в період роботи продавця-консультанта ОСОБА_4, з 06.12.2014 р. по 07.12.2014 р. залишок виробів із золота зазначений в кількості 957 шт., а згідно відомостей інвентаризації повинен складати 963 шт.

Суд не може погодитись із посиланням представника відповідача на ту обставину, що зошит руху товарів, на підставі якого проводилась документальна перевірка, не має юридичної сили, а тому не міг бути взятий за основу аудиторської перевірки, посилаючись на наступне.

Відповідно до п.2.2. Наказу ОСОБА_6 фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

П.2.3. Наказу ОСОБА_6 фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» передбачено , що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити:найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача тощо.

Відповідно п. 3.1. Наказу ОСОБА_6 фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» облікові регістри - це носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм тощо, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність » передбачено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Як зазначено в ОСОБА_6 фінансів України "Щодо бухгалтерського обліку та фінансової звітності суб'єктів малого підприємництва" від 16.05.2008 р. № 31-34000-10-10/17931, такими суб'єктами підприємницької діяльності є юридичні особи, визначені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суб'єктами малого підприємництва згідно зі ст. 1 зазначеного Закону, зокрема, є юридичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, в яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та обсяг річного валового доходу не перевищує 70 млн. грн.

Статтею 11 Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва» суб'єктам малого підприємництва надано право застосовувати спрощену систему оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності, яка передбачає заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів) сплатою єдиного податку та застосування спрощеної форми бухгалтерського обліку та звітності. Цією ж статтею передбачено, що вона може застосовуватися поряд із діючою загальною системою оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності, передбаченою законодавством, - на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Тобто суб'єкти малого підприємництва самостійно обирають, чи вести бухгалтерський облік за загальним правилом з використанням загального Плану рахунків, чи у спрощеному вигляді із застосуванням спрощеного Плану рахунків і складанням фінансової звітності відповідно до ПБО 25.

Ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність » передбачає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що оскільки бухгалтерський облік ФОП ОСОБА_1 ведеться за спрощеною системою обліку, що передбачає ведення облікових регістрів в формі зошитів руху товару, то останній є носієм спеціального формату у вигляд відомостей, призначений для хронологічного та системного нагромадження та узагальнення інформації з первинних документів, що прийнятий до обліку.

А отже, суд не вбачає порушень з боку аудитора ОСОБА_3 при здійсненні документальної перевірки № 17-АВ, що відбувалась на підставі зошиту руху товарів.

Відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_2 від 25.06.2015 року в період з 11.11.2014 року на торгівельній точці працювало три продавці, тому вона не може встановити коли саме зникли ювелірні вироби. Оскільки 6 ювелірних виробів не були продані, повернені та переміщені на інші відділи, нестачу цих 6 виробів вона пояснити не може.

Як вбачається з пояснень продавця - консультанта ОСОБА_4 від 15.05.2015 р. 06 та 07 грудня 2014 року вона працювала замість ОСОБА_2 у ювелірному відділу магазину «Фоззі». Прийшовши на роботу вона перерахувала кількість виробів із золота та срібла та звірила їх з кількістю, що була записана ОСОБА_2 08 грудня 2014 року ОСОБА_2 вийшла на зміну та перерахувала кількість ювелірних виробів, після чого зателефонувала та повідомила ОСОБА_4 про відповідність кількості ювелірних виробів.

Відповідно до пояснювальної записки продавця-консультанта ОСОБА_5 від 20.05.2015 року з 24.01.2015 р. і до проведення переобліку 07.05.2015 р. кількість ювелірних виробів із золота та срібла відповідає кількості ювелірних виробів, які зафіксовані в акті переобліку від 07.05.2015 р.

Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству,установі, організації.

За правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудовихобов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК ( 1540-06 ), відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України.

Ст. 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Судом встановлено, що 01.04.2013 р. між керівником підприємства ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_2 укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність відповідно до якого ОСОБА_2 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов»язується вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти руху ті рештки ввірених йому матеріальних цінностей.

Отже, як вбачається з матеріалів справи на момент інвентаризації, на 31.10.2014 р. вироби із золота в кількості 6 штук були в наявності, що підтверджується відомостями про переоблік на 31.10.2014 р.

В період з 31.10.2014 р. по 07.05.2015 р. вищенаведені вироби з золота не продавались, не переміщались та не повертались, про що свідчать наявні в цей період чеки та видаткові накладні наявні в матеріалах справи. Згідно відомостей інвентаризації на 07.05.2015 р. вищезазначені вироби відсутні.

Згідно до ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування йому матеріальної шкоди.

Жодних доводів на спростування своєї вини у заподіяні ФОП ОСОБА_7 збитків у розмірі 24 245,00 грн відповідачем не наведено.

А тому, суд має всі підстави вважати, що відповідач заподіяв позивачу матеріальну шкоду при виконанні трудових обов'язків, повинен нести відповідальність в повному розмірі матеріальної шкоди , та зобов'язаний відшкодувати позивача матеріальну шкоду в розмірі 24 545,00 грн.

З приводу заявлених вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч.1 ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. З ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких, та яких обставин, та якими діями (бездіяльнгістю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Проте, ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів щодо тих втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних їй незаконними діями відповідача в частині визначеного нею розміру моральної шкоди в сумі 5 000, 00 грн.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. ст.130, 132, 134, 233, 234 Кодексу законів про працю України, ,постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" та, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24 245,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму сплаченого у справі судового збору в розмірі 551,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_8