АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4905/2016 Головуючий у 1-й інстанції -Таран Н.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та іпотечного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила розірвати кредитний договір від 08 серпня 2007 року, що укладався між нею та відповідачем та іпотечний договір.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 8 серпня 2007 року між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк, та нею був укладений кредитний договір, за умовами якого мав бути наданий кредит у сумі 170328,80 доларів США. Однак банк не повідомив її про валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, не надав усієї іншої інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та умови кредитування. Позивачу з боку банку не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США відносно до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції, яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Також позивач як споживач банківських послуг отримала кредит, не отримавши інформацію про усі недоліки отримання такого кредиту в доларах США. Також позивач понесла витрати за вчинення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору іпотеки та накладення заборони на відчуження. Ці витрати входять до сукупної вартості кредиту, про що позичальника до укладення кредитного договору повідомлено не було. Крім того, перед укладенням кредитного договору, позивача як споживача не було проінформовано про те, яку загальну суму відсотків в кінцевому підсумку має сплатити позичальник, що також входить до сукупної вартості кредиту, сум комісії. Не видано навіть графік погашення кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що судом першої інстанції не було з'ясовано своєчасність та достовірність інформації про послугу, що є предметом договору, а також чи мав змогу позивач належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Також не було з'ясовано виконання переддоговірної роботи з позичальником, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року. Вважає, що умови спірного договору є несправедливими, тому, що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання не з'явився.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 08 серпня 2007 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № К3R0GK15006505.

Згідно вказаного договору відповідач зобов'язався надати позивачці кредит у розмірі 131000,00 доларів США на термін до 08.08.2037 року, а позивачка зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Так, згідно п. 7.1 кредитного договору Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 08.08.2007 року по 08.08.2037 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 131000,00 доларів на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 39328,80 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу,згідно п. 6.2 даного договору.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) передбаченого графіком погашення заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

02.07.2007 року в забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, за умовами якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.84-88).

15 травня 2013 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору від 08.08.2007 року згідно якого п. 7.1 кредитного договору виклали в наступній редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 08.08.2007 року по 08.08.2037 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 131000,00 доларів на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 39328,80 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу,згідно п. 6.2 даного договору.

Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток № 1). Додаток № 1 викладено в новій редакції, який є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди.

Згідно п. 7.6 кредитного договору погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України правових підстав для розірвання кредитного договору.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які, відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про відшкодування шкоди, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Як вбачається з позовної заяви та доводів апеляційної скарги, позивачем ставиться питання про розірвання кредитного та іпотечного договорів, з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що позивачем обрано спосіб захисту свого порушеного права відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця;2) кредитні умови, зокрема:а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків;3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

Доводи позивача про порушення Банком при укладенні кредитного договору вимог п. 2 ст. 11 Закону " Про захист прав споживачів" щодо надання Банком інформації про валютні ризики та умови кредитування та п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, яким встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач є безпідставними, з наступних підстав.

Відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні кредитного договору від 08 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк, в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов'язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долару США до гривні несе саме позичальник. Наявність усіх обов'язкових умов для розірвання договору кредиту, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», відсутня. Тому права позивача при укладені та виконанні кредитного договору не порушені.

Крім того, протягом тривалого часу позивач виконував свої зобов'язання за кредитним договором і не вважала їх несправедливими, хоча зміни коригувань іноземної валюти відбувались постійно. Таким чином, відповідно до п. 14 ст.7, ст. 36, ч.2 і ч.3 ст. 46 Закону України «Про Національний банк України», укладаючи спірний кредитний договір сторони свідомо брали на себе фінансові ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу.

Посилання позивача не те, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту банк не надав їй повну інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки кредитний договір та договір іпотеки був підписаний позивачем без жодних застережень, їй було роз'яснено та зрозуміло всі положення й умови даних договорів, сукупна вартість кредиту та нарахування процентів міститься в кредитному договору, який позивач підписала чим фактично прийняла умови кредитного договору, ніяких зауважень та заперечень не мала. Враховується судом і те, що протягом тривалого часу позивачем виконувалися умови вказаного кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку позичальника.

Крім того, 15 травня 2013 року позивачем підписано додаткову угоду до кредитного договору, в додатку до якої встановлена сукупна вартість кредиту,сума нарахованих процентів, щомісячні платежі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем при укладенні вказаного кредитного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для розірвання кредитного договору та, відповідно, і іпотечного договору, колегія судів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю, а відтак - рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з визначених ст. 309 ЦПК України підстав, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання кредитного та іпотечного договорів відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді