РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Київський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Божко В.В.

за участю секретаря Гайфутдінової Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій Ірина Вячеславівна, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем 4 черги,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року позивач Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-ті особи: приватний нотаріус ХМНО Трощій І.В., 8 ХДНК, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається те, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року було встановлено факт сумісного проживання відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_6 однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року за апеляційною скаргою позивача рішення суду було скасовано, і заява ОСОБА_2 залишена без розгляду.

ОСОБА_6 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. До 8 ХДНК звернувся гр. ОСОБА_7, який назвався племінником померлого, із заявою про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2, який є спадкоємцем 4 черги, відповідно до рішення Харківського районного суду Харківської області. 4листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину. 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 подарував квартиру, яка належала ОСОБА_6, гр. ОСОБА_4 Вважаючи, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6, є відумерлою, і повинна належати територіальній громаді м. Харкова, позивач звернувся до суду. В ході слухання справи позивач ХМР уточнив свої позовні вимоги, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнати недійсним договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та визнання недійсним договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, пояснив, що про те, що відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_6 позивачу не було своєчасно відомо. Оскільки у ОСОБА_2 не було правових підстав для визнання факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_6, інших спадкоємців у померлого немає, ХМР є зацікавленою особою у визнанні правочинів недійсними, із подальшим визнанням спадщини відумерлою.

Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не визнав, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку в подальшому уточнив, про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем, визнання його спадкоємцем 4 черги, посилаючись на те, що він проживав однією сім'єю із ОСОБА_6, і тому успадкував квартиру після його смерті, як спадкоємець 4 черги, також посилався на необґрунтованість позову позивача та пропуск ним позовної давності. .

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, представник відповідача позовні вимоги ХМР не визнав, посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем, у обраному позивачем способі захисту відсутня правова підстава, оскільки він не є власником квартири, не є стороною договорів, які оспорює, представник відповідача зазначив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_2, оскільки він довід, що є спадкоємцем 4 черги, що також виключає можливість визнання спадщини відумерлою.

До участі в справі в якості відповідача був залучений ОСОБА_7, який перебуває у родинних стосунках із ОСОБА_6 В письмових поясненнях ОСОБА_7 зазначив про визнання позову ОСОБА_2 , оскільки останній проживав однією сім'єю із ОСОБА_6, і є спадкоємцем 4 черги, і він, і ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори, він відмовився від прийняття спадщини, оскільки є спадкоємцем 5 черги, а ОСОБА_2 - спадкоємцем 4 черги.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І.О, до судового засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином.

Третя особа - 8 Харківська державна нотаріальна контора до судового засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, звернулася до суду із письмовою заявою про слухання справи за відсутності їх представника.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_2 та його представника, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 1998 р, НОМЕР_1, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, належала на праві власності ОСОБА_6 (а.с.6-12-15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року був встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 із відповідачем ОСОБА_2 з осені 206 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19-20).

4 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видано Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, р.№ 575. (а.с. 16-22).

За договором купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., р.№ 3275, ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3 (а.с.41-42).

В той же самий день, за договором дарування від 23 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трошій І.В., р,№ 3279, ОСОБА_3 подарував вищезазначену квартиру ОСОБА_4 (а.с.43-44).

За апеляційною скаргою Харківської міської ради ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року, заява ОСОБА_2 залишена без розгляду. Відповідачу було роз'яснено право подання позову на загальних підставах. (а.с.10).

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст.1301 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 4 листопада 2014 року на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 є дійсним, оскільки, відповідач ОСОБА_2 мав права на спадкування, оскільки рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року на час його видачі набуло чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Харківська міська рада оспорює договір купівлі-продажу та договір дарування, в яких стороною не була, після смерті ОСОБА_6 наявні спадкоємці, зокрема відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що свідчить про безпідставність вимог щодо визнання спірних угоди недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України для подальшого визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (ч.1-3 ст.1277 ЦК України).

Але представником позивача не надано доказів та не доведено при розгляді справи, що внаслідок укладання оспорюваних правочинів було порушено його право чи інтерес. Оскільки застосування наслідків недійсності правочину не складає інтерес Харківської міської ради, право позивача оспорюваним договором дарування та договором купівлі-продажу не порушено.

Враховуючи вищевикладене відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування, договору купівлі-продажу,

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а у відповідності до ч. 1ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а у відповідності до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 3 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

За наявною в матеріалах справи копією довідки КП «Жилкомсервіс», яка була надана до нотаріальної контори, встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за місцем постійного проживання один. (а.с.22).

В судовому засіданні було встановлено, і не заперечується відповідачем ОСОБА_2, що він був зареєстрований за іншою адресою, у с.Черкаський Бишкин, Зміївського району Харківської області, де проживає його дружина та дитина, але , як зазначає позивач за зустрічним позовом, він фактично проживав із ОСОБА_6

З матеріалів спадкової справи № 27/2013, наданої 8 ХДНК, вбачається, що ОСОБА_2 у заяві про прийняття спадщини, зазначає адрес реєстрації та повідомляє свою адресу фактичного проживання АДРЕСА_2.

В матеріалах нотаріальної справи міститься заява відповідача ОСОБА_7 від 7 травня 2013 року про прийняття спадщини, але після набрання чинності рішення Харківського районного суду Харківської області про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 скористався своїм правом на відмову від прийняття спадщини, і ця відмова була прийнята нотаріусом.

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження факту проживання однією сім'єю, відповідачем ОСОБА_2 було надано копії спільних з ОСОБА_6 фотокарток, квитанції про оплату комунальних послуг у спірній квартирі та пояснення свідків, завірених нотаріально. Надані фотографії підтверджують факт їх знайомства, спілкування та вказують на поєднання зображених на них осіб спільним побутом.

З наданих копій квитанцій вбачається, що сплата проводилася від імені ОСОБА_6, який був власником квартири, і набувачем сплачуваних послуг, але підпис на них міститься відповідача ОСОБА_2, що може бути доказом спільного витрачання коштів.

Також відповідачем надані квитанції про сплату витрат на поховання ОСОБА_6, що також приймається судом як доказ спільного проживання та виконання обов'язку члена сім'ї відносно померлої близької особи .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_7 пояснили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю не менш як з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, опікувалися один одним. Свідок ОСОБА_10 - медична сестра, яка надавала медичну допомогу померлому ОСОБА_6 на дому, підтвердила факт проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі в момент надання медичної допомоги померлому.

Суд також приймає додаткові пояснення свідків ОСОБА_11,ОСОБА_12, ОСОБА_13, які посвідчені нотаріально про проживання вищезазначених осіб однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання ОСОБА_6. (а.с.119-121).

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, показів допитаних в судовому засіданні свідків, суд встановлює факт сумісного проживання ОСОБА_6 з відповідачем ОСОБА_2, який проживав із спадкодавцем не менш, як п'ять років, що відповідно до ст. 1264 ЦК України передбачає право на спадкування у четверту чергу, і не потребує окремого визнання особи спадкоємцем 4 черги.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст.203, 215, 216, 1264 ЦК України, ст. 3 Сімейного кодексу України , суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Харківської міської ради відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні вимоги про визнання спадкоємцем 4 черги відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя -