АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/862/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Федорової Н.О.,

суддів Баса О.Г., Купельського А.В.,

секретаря Бондаря О.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

в с т а н о в и л а:

15 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначила, що з 23 січня 2009 року її місце проживання зареєстровано у квартирі № 1 А по вул. Ціолковського, 5/1 А у м. Хмельницькому, власником якої є ОСОБА_2 15 вересня 2009 року вони зареєстрували шлюб. 16 січня 2010 року народився син ОСОБА_4. Сімейні відносини з відповідачем не склались. З метою збереження сімї, у лютому 2015 року всі разом переїхали проживати до матері відповідача. Однак, через місяць вона з сином повернулась проживати у квартиру за місцем реєстрації, звідки через тиждень їх вигнав ОСОБА_2

Вселитись у квартиру за місцем реєстрації не може, оскільки відповідач змінив замки вхідних дверей та поселив там інших людей.

На даний час разом з сином проживає у знайомих, власного житла не має. Однак, їй з дитиною зручно проживати у квартирі, належній відповідачу, оскільки син є вихованцем Хмельницького дошкільного навчального закладу № 11 «Золота рибка», до якого територіально належить будинок № 5/1 А по вул. Ціолковського.

А тому, просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення її разом з малолітньою дитиною ОСОБА_5 у квартиру № 1 А по вул. Ціолковського, 5/1 А у м. Хмельницькому та зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні квартирою.

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції ОСОБА_6 Провадження № 22-ц/792/862/16

Суддя-доповідач ОСОБА_7 Категорія № 43

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2015 року позов задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_5 у квартиру № 1 А по вул. Ціолковського, 5/1 А у м. Хмельницькому, яка належить ОСОБА_2 Вирішено питання про судові витрати.

11 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 лютого 2016 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 листопада 2015 року скасовано.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 березня 2016 року позов задоволено. Ухвалено усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру № 1 А за адресою: вул. Ціолковського, 5/1 А в м. Хмельницькому, яка належить ОСОБА_2 Зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 та неповнолітньому сину ОСОБА_5 у користуванні квартирою № 1 А за адресою: вул. Ціолковського, 5/1 А в м. Хмельницькому. Вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не врахував, що право власності на квартиру № 1 А по вул. Ціолковського, 5/1 А, у м. Хмельницькому він набув до укладення шлюбу. ОСОБА_3 з моменту укладення шлюбу ніколи не проживала та не користувалась даним житлом, не мала та не має ключів від нього. Вони сімєю проживали разом з його матірю за іншою адресою, а вказану квартиру здавали в оренду.

На думку апелянта, позивачка не має права на вселення у його квартиру, оскільки вона не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не приймає участі у спільному побуті.

Окрім того, суд допустив процесуальні порушення під час розгляду даної справи. Так, всупереч положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України, не зясувавши обставини першої його відсутності в засіданні, суд розглянув справу по суті. Зазначене позбавило його права на подання інших доказів у справі.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені. Пояснив, що не бажає щоб позивачка проживала з дитиною у належній йому квартирі.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, пояснивши, що у період шлюбу позивачка разом з ОСОБА_2 та їх неповнолітньою дитиною періодично проживали то у квартирі, належній останньому, то у квартирі його матері. В лютому 2015 році під час конфлікту ОСОБА_2 в стані алкогольного спяніння вигнав її з дитиною із його квартири. На даний час позивачка проживає у знайомих. Квартиру відповідач здає в оренду. Вказане підтверджено як відповідними довідками, так і поясненнями свідків.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Встановлено, що 19 грудня 2007 року відповідач ОСОБА_2 набув права власності на квартиру № 1-а у будинку № 5/1а по вул. Ціолковського в м. Хмельницькому.

23 липня 2009 року за вказаною адресою було зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_3.

15 вересня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб.

16 січня 2010 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4.

Після народження дитини сторони разом з дитиною проживали, були зареєстровані, вели спільне господарство у квартирі № 1-а будинку № 5/1а по вул. Ціолковського в м. Хмельницькому. Тимчасово у період подружнього життя останні також проживали і в матері відповідача. В березні 2015 року під час чергового конфлікту відповідач вигнав позивачку з належної йому квартири разом з дитиною. На даний час чинить їй перешкоди до вселення в житло. З травня 2015 року здає квартиру в оренду іншим особам.

Вказане підтверджується даними: копії свідоцтва про шлюб (а.с. 8); копії свідоцтва про народження дитини (а.с. 7); інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 70, 71); копії паспорта позивачки (а.с. 47); копії обмінної карти пологового відділення Хмельницького міського перинатального центру; довідки БУ-2 КЕВ м. Хмельницького від 5 червня 2015 року за № 845 про склад сімї ОСОБА_3 (а.с. 5), а також поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Оскільки чоловік є власником квартири, то дружина, відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, є членом сімї власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо між подружжям відсутня інша угода про порядок користування приміщенням, то дружина, як член сімї власника квартири, яка проживає разом з ним у квартирі, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Стаття 162 ЖК УРСР регулює відносини щодо оплати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові.

А тому, дружина, як колишній член сімї, після розірвання шлюбу не втрачає право на користування квартирою тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що чоловік є власником квартири і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Встановивши, що позивачка добровільно, зі згоди відповідача вселилась у квартиру № 1-а у будинку № 5/1а по вул. Ціолковського в м. Хмельницькому, як член його сімї, була постійно в ній зареєстрована з 23 липня 2009 року, вела спільне господарство з ОСОБА_2, а на даний час останній чинить їй та дитині перешкоди в її користуванні, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, який ґрунтується на вимогах закону, про необхідність захисту прав останніх та вселення їх до вказаної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 з моменту укладення шлюбу ніколи не проживала та не користувалась даним житлом, не мала та не має ключів від нього, вони сімєю проживали разом з його матірю за іншою адресою, а вказану квартиру здавали постійно в оренду спростовуються дослідженими у встановленому законом порядку доказами.

Зокрема, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що саме в даній квартирі проживала сімя ОСОБА_3 до та після народження дитини і саме з неї у березні 2015 року відповідач вночі вигнав позивачку з дитиною.

Допитані в апеляційному суді свідки ОСОБА_10 (квартиронаймач) та ОСОБА_11 (мати відповідача) пояснили, що лише з травня 2015 року квартира здається в оренду, у звязку з чим позивачка там проживати не може.

Відповідач же апеляційному суду пояснив, що доказів, які б підтверджували протилежне, надати не може.

Посилання апелянта про те, що позивачка не має права на вселення у його квартиру, оскільки не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не приймає участі у спільному побуті не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Отже, у разі припинення сімейних стосунків з власником квартири, колишні члени його сімї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням. Однак, якщо власник квартири не згоден, щоб ці особи продовжували користуватися жилим приміщенням безоплатно, то вони зобовязані вносити йому плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що й наймач.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, зокрема розгляд справи за першої його відсутності, що позбавило можливості подати інші докази, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 3 ст. 309 ЦПК України).

У даному випадку зазначене порушення норми процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Так, звертаючись до суду з апеляційного скаргою ОСОБА_2 мав право подати нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, проте таким правом не скористався.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Судом першої інстанції дотримані вимоги матеріального закону, всебічно, повно і обєктивно зясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, тому підстав для скасування його рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявленого позову не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова