АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

08 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просили: - визнати розірваним договір інвестування житлових будинків від 15.01.2013 р., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з 15.01.2015 р.; - визнати право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площею 38,6 кв.м. та житловою площею 14,7 кв.м. за ОСОБА_2; - визнати право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площею 36,4 кв.м. та житловою площею 13, 4 кв.м. та житловий будинок по АДРЕСА_2 у Солом'янському районі м. Києва, загальною площею 39,9 кв.м. та житловою площею 16, 1 кв.м., за ОСОБА_3

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року даний позов задоволено частково. Розірвано договір про інвестування будівництва житлових будинків від 15.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площею 38,6 кв.м. та житловою площею 14,7 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площею 36,4 кв.м. та житловою площею 13, 4 кв.м. У задоволені позову в інший частині відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва та за ОСОБА_3 - на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва. Заявник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом у порушення вимог ст. 34 ЦПК України ухвалене рішення стосовно прав і обов'язків особи, яка не була залучена до участі у справі. Вказує, що матеріали цивільної справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, а ОСОБА_3 - власником житлового будинку по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, а тому суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 392 ЦК України до спірних правовідносин.

В суді апеляційної інстанції прокурор Гаврилюк О.М. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

Відповідачі у судове засідання двічі не з'явилися. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем ОСОБА_5 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, а за позивачем ОСОБА_3 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, суд вважав ці позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, вказував на те, що позивачами доведено факт набуття права власності на житлові будинки по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва.

З такими висновками суду погодитися не можна виходячи з наступного .

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Частиною першою статті 328 ЦК Українипередбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК Українивстановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

За правилами статті 392 ЦК Українипозов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачі набули право власності на спірні об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах: № 6-131цс13, № 6-244цс14, № 6-318цс15, № 6-2124цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як убачається з матеріалів справи, 15.01.2013 р. між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір інвестування будівництва житлових будинків. Відповідно до розділу 1 та п. 2.1. вказаного договору, предметом договору є будівництво житлових будинків по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва та по АДРЕСА_2 у Солом'янському районі м. Києва з необхідними інженерними мережами, включаючи проведення внутрішніх оздоблювальних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_3, площею 0,1000 га, у Голосіївському районі м. Києва, обліковий код - 90:049:059; земельній ділянці по АДРЕСА_1, площею 0,1000 га, у Голосіївському районі м. Києва, обліковий код - 90:049:058.

Відповідно до п.2.2. договору, інвестор, тобто ОСОБА_4, здійснює інвестування будівництва об'єктів шляхом фінансування будівництва об'єктів у сумі 700 00 грн., що сплачується єдиним платежем у розмірі 100% у строк до 15.02.2013 р. та виконання функцій замовників будівництва згідно з вимогами чинного законодавства. Окрім того, з дня підписання даного договору інвестор набуває виключних прав на проведення інвестування будівництва об'єктів у розмірі, що визначено даним договором.

Пунктом 2.3. договору визначено, що замовники, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3, здійснюють інвестування об'єктів будівництва шляхом фактичної передачі інвестору під забудову частини своєї земельної ділянки; фінансування розробки проекту будівництва, проектно-кошторисної документації об'єкту інвестування; отримання всієї необхідної документації для будівництва об'єктів інвестування; передачі інвестору за актом приймання-передачі майна/розподілу площ всієї необхідної дозвільної документації для будівництва об'єктів інвестування.

Згідно до п. 4.1.1. та 4.3.1. договору, замовники та інвестор мають право після прийняття Об'єктів інвестування у експлуатацію набути право власності на свою частку в об'єктах інвестування на умовах, зо визначені договором.

Пунктом 5.1. договору про інвестування будівництва житлових будинків встановлено, що після прийняття Об'єктів в експлуатацію і належного виконання сторонами своїх зобов'язань, сторони договору розподіляють Об'єкти і площі в них наступним чином: ОСОБА_4 отримує житловий будинок по АДРЕСА_2 у м. Києві; ОСОБА_2 отримує житловий будинок по АДРЕСА_3 у м. Києві; ОСОБА_3 отримує житловий будинок по АДРЕСА_1

Як зазначали позивачі у позовній заяві, відповідачем вимоги п. 2.2. договору виконані не були, не було сплачено 700 000 грн. до 15.02.2013 р. задля фінансування будівництва Об'єктів, а тому позивачі здійснювали фінансування Об'єктів будівництва самостійно, шляхом внесення власних коштів для інвестування будівництва в частках від суми, визначеної договором. Окрім того, внаслідок невиконання відповідачем умов договору, позивачами був відкоректований проект будівництва та виключено з нього будівництво нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 у м. Києві.

15.01.2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був підписаний акт приймання-передачі майна/розподілу площ до Договору про інвестування будівництва житлових будинків від 15.01.2013 р. Відповідно до змісту вказаного акту, ОСОБА_2 отримала житловий будинок загальною площею 38,6 кв.м. по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, земельна ділянка площею 0,1000 га, обліковий код - 90:049:059. ОСОБА_3 отримала житловий будинок, загальною площею 36, 4 кв.м., по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, земельна ділянка площею 0,1000 га, обліковий код - 90:049:058.

Відповідно до п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011 р. № 466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів I-III категорії складності; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів IV і V категорії складності.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що перед виконанням будівельних робіт по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 у м. Києві у замовників були наявні документи на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, вказана земельна ділянка відповідно до класифікації видів цільового призначення земель на момент будівництва відносилася до земель житлової забудови, а також докази на підтвердження отримання необхідних дозвільних документів на будівництво житлових будинків за вищевказаними адресами.

Згідно зі ст. 331 ч. 1 ЦК Україниправо власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одночасно ч. 2 ст. 331 ЦК України чітко встановлено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва і якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації.

Відповідно до ст. 30-1 ЗУ «Про планування і забудову територій» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями в порядку, встановленому КМУ.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів , як визначено у п.1 ч.2 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» затвердженого постановою КМУ № 1243 від 22.09.2004 року, полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд їх інженерно - технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Доказів, які б свідчили що об'єкт будівництва, а саме будинки АДРЕСА_3 були прийняті в експлуатацію і проведена державна реєстрація права власності позивачів на нього, не подано.

Долучені до справи копії технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_3 (а.с.17-21) та на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с. 37-41) у розумінні ст. 58,59 ЦПК України не є належними та допустимими доказами по справі з огляду на наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, технічна інвентаризація проводиться перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об'єктів, в тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту (п. 1.2.).

Згідно з абзацом 2 п. 1.4. Інструкції, на підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи та технічні паспорти, які скріплюються підписом керівника та печаткою суб'єкта господарювання, а також підписом виконавця робіт із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката та його печаткою.

Разом з тим, надана позивачами копія технічного паспорту на будинок № АДРЕСА_3 не містить жодних підписів керівника суб'єкта господарювання, що здійснював технічну інвентаризацію, виконавця робіт з технічної інвентаризації, а також печаток суб'єкта господарювання, уповноваженого на проведення вказаних робіт.

Таким чином, позивачами не було доведено ту обставину, що вони в установленому порядку набули право власності на новостворене майно - будинок АДРЕСА_3.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не мав у даному випадку правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 у м. Києві, а за позивачем ОСОБА_3 - на житловий будинок по АДРЕСА_1

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосовані норми матеріального права, не враховані правові висновки Верховного Суду України, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів скасовує рішення суду в частині визнання права власності на житлові будинки по АДРЕСА_3 та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В інший частині рішення суду не оскаржувалося і відповідно до положень ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевірялося.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_3 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площе. 38,6 кв.м. та житловою площею 14,7 кв.м. та визнання права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, загальною площею 36, 4 кв.м. та житловою площею 13, 4 кв.м. - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 760/2757/16 ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 13027 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.