У Х В А Л А

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 29 липня 2000 року по 08 листопада 2012 року перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу вони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, садовий будинок АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Шевроле Каптіва», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що добровільно поділити зазначене майно вони не можуть, позивач, з урахування уточнень позовних вимог, просив поділити спільне майно за одним із запропонованих ним варіантів.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому, посилаючись на обставини, викладені у первісному позові, просила поділити спільне сумісне майно за запропонованим нею варіантом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Виділено ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Виділено ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на приміщення садового будинку загальною площею 50,50 кв. м та віднесені до нього будівлі і споруди, що розташовані по АДРЕСА_2: підвал: приміщення 2 комора 10 кв. м; перший поверх 40,50 кв. м; у складі приміщень: 6 літня кімната 12 кв. м; 7 вітальня 13,60 кв. м; 8 літня кімната 14,90 кв. м; вбиральня літній душ літ. «Б» та 1/2 частини огорожі № 1-2. Виділено ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на земельну ділянку площею 184,25 кв. м, що розташована у СТ «Червоний прапор» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 59,50 кв. м, що згідно з висновком будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження від 09 вересня 2014 року знаходиться під основною частиною садового будинку і розташована у СТ «Червоний прапор» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на автомобіль марки «Шевроле Каптіва», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на приміщення садового будинку загальною площею 92,60 кв. м та віднесені до нього будівлі і споруди, що розташовані по АДРЕСА_2. Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 184,25 кв. м, розташовану у СТ «Червоний прапор» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 59,50 кв. м, що згідно з висновком будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження від 09 вересня 2014 року знаходиться під основною частиною садового будинку і розташована у СТ «Червоний прапор» Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року рішення районного суду в частині поділу квартири та автомобіля скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким виділено у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1. Виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль марки «Шевроле Каптіва», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, і стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини у розмірі 64 146 грн. 43 коп. В частині поділу дачного будинку і земельної ділянки рішення суду змінено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію різниці вартості часток у розмірі 23 049 грн. 50 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду в частині поділу квартири, автомобіля та стягнення компенсації його вартості скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного судові рішення перевіряються в частині поділу квартири, автомобіля та стягнення компенсації його вартості.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира є неподільною річчю, а ОСОБА_4 утримує їхню спільну доньку, тому ця квартира має бути виділена їй. При цьому за відсутності відповідної вимоги ОСОБА_3 підстав для стягнення з ОСОБА_4 компенсації вартості його частини квартири відсутні. Крім того, суди послались на те, що ОСОБА_3 користується спільним автомобілем, тому останній має бути виділений йому. При цьому вимог про поділ квартири 1/2 ідеальній частці та сплати компенсації на половину автомобіля заявлено не було.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на неврахування судом того, що ОСОБА_4 не внесла на депозитний рахунок суду компенсацію вартості частини спірної квартири.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315, 338 ЦПК України належним чином не виконав цю вказівку.

Судами встановлено, що з 29 липня 2000 року по 08 листопада 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу вони придбали: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; садовий будинок АДРЕСА_2; автомобіль марки «Шевроле Каптіва», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Пред'являючи первісний та зустрічний позови, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що добровільно поділити спільно нажите майно вони не можуть.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Пунктом 25 зазначеної постанови Пленуму роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Пославшись на те, що виділення ОСОБА_4 квартири здійснено в інтересах малолітньої доньки сторін, суди не застосували ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України. При цьому, фактично припиняючи право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири, набуту за час шлюбу, суди не звернули уваги на положення ст. 365 ЦК України та не врахували, що дана норма передбачає обов'язкове внесення розміру компенсації вартості частини майна на депозитний рахунок суду.

Суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав попереднього внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації вартості майна з підстав того, що це є виходом за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 пред'являв позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, а варіанти поділу цього майна є похідними вимогами. Тобто поділ майна подружжя згідно вимог чинного законодавства, зокрема ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, не є виходом за межі позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

При цьому суд першої інстанції у порушення наведених норм процесуального права не уточнив у ОСОБА_3 позовних вимог.

Отже, частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині поділу квартири та автомобіля з компенсацією його вартості, з урахуванням того, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано саме в цій частині, судами не встановлені, судові рішення у цій частині не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року у частині поділу квартири, автомобіля та стягнення компенсації його вартості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська