АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/1543/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/771/К/16 ОСОБА_1
Категорія 31 ( I ) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

за участі секретаря: Петренко К.І.

за участі: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3;

представника Державної казначейської служби України ОСОБА_4;

представника Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та Державної казначейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи Криворізьке міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи Криворізьке міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду.

Свій позов ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 17 квітня 2002 року слідчим Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області у його відношенні було порушено кримінальну справу №51021320 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Підставою для порушення кримінальної справи був продаж ним на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6, автомобіля марки «БМВ» 3201, 1993 року випуску, власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу була ОСОБА_7

Протягом трьох днів після порушення кримінальної справи відносно нього було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд і йому було предявлено обвинувачення у вчинення тяжкого злочину.

Надалі у його відношенні були додатково порушені ще дві кримінальні справи за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 289 КК України, які були обєднані в одну кримінальну справу.

Надалі кримінальну справу разом з обвинувальним висновком було направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який двічі повертав справу до Дзержинського РВ КМУ для проведення додаткового розслідування, залишивши незмінним запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області було закрито кримінальну справу у його відношенні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю в його діях складу злочину.

Отже, у звязку з незаконними діями органів досудового слідства він незаконно знаходився під підпискою про невиїзд протягом фактично 13 років.

Із урахуванням наведеного позивач, після уточнення позовних вимог 25.03.2015 року, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 1 500 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду 182700 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на викладені в позові обставини справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає дійсним стражданням ОСОБА_2 і є значно заниженим.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тому судом безпідставно стягнуто кошти на користь позивача з Державної казначейської служби України. Крім того, вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_2 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких звязків.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2002 року постановою слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 у відношенні позивача було порушено кримінальну справу №51021320 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.6).

05 грудня 2002 року постановою цього ж слідчого було накладено арешт на все майно позивача (а.с.8).

05 грудня 2002 року постановою цього ж слідчого у відношенні позивача було порушено ще одну кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та обєднано її із вищевказаною кримінальною справою (а.с.9).

05 грудня 2002 року слідчим у відношенні позивача було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с.10).

Надалі у відношенні позивача було порушено ще одну кримінальну справу за ч. 3 ст. 289 КК України, яку було обєднано з указаною вище кримінальною справою №51021320 та передано її до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який своєю постановою від 31.03.2004 року направив справу на додаткове розслідування (а.с.14, 15).

24 березня 2005 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу зазначену кримінальну справу повторно було направлено на додаткове розслідування (а.с.16-18).

22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 було закрито кримінальну справу відносно позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з встановленою відсутністю в діях позивача складу кримінальних правопорушень.

Таким чином, у період з 05 грудня 2002 року по 22 вересня 2014 року відносно позивача було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, накладено арешт на його майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь 182700 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що незаконними діями органів досудового слідства було порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, закріплене в ОСОБА_10 України та завдано моральної шкоди, що виявилась в душевних стражданнях, які зазнав позивач в зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під підпискою про невиїзд, пов'язаними з цим обмеженнями в його житті, в порушенні нормального та звичного способу життя, в порушені і розриві деяких його соціальних зв'язків, в пригніченому стані, почутті приниження, відчаю і страху, що не могло не відбитись на його психологічному стані.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно статті 8 ОСОБА_10 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_10 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_10 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_10 України є нормами прямої дії.

При цьому, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дійми чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 58 ОСОБА_10 України).

Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а ч. 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду встановлюється законом.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (далі - Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону).

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобовязаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини сторін та вірно виходив із того, що відповідно до вимог Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього вчинялися незаконні дії у вигляді незаконного порушення кримінальної справи та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Посилання представника відповідача Державної казначейської служби України на ту обставину, що ОСОБА_2 не надано доказів, які вказували б на його моральні, фізичні та душевні страждання, також не приймаються колегією суддів, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження негативного впливу внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Тобто процесуальні дії органів досудового слідства та суду призвели до порушення нормальних життєвих звязків ОСОБА_2, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя і позбавили його можливості реалізації своїх звичок та бажань, тому колегія суддів вважає доведеним факт спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Законами України про державний бюджет України на відповідний рік встановлено, що ці виплати здійснюються із державного бюджету України Державним казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операції з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Згідно з п.п. 5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011 Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Отже, доводи апеляційної скарги представника Державної казначейської служби України щодо порушення судом порядку стягнення коштів на відшкодування шкоди завданої ОСОБА_2 не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Так, мінімальний розмір моральної шкоди, яку ОСОБА_2 міг би отримати за час незаконного перебування під слідством, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати становить 182700 грн. (150 місяців - час незаконного перебування під слідством*1218 грн.)

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. за № 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього; слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п. 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимоги розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди у сумі 182700 грн., оскільки цей розмір є справедливим, суд першої інстанції в повній мірі враховував конкретні обставини справи, обсяг та тривалість моральних страждань позивача, тому апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: