У х в а л а

ІМенем УКраїни

8 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції Рівненської області, про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору дарування земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції Рівненської області, про припинення права власності на нерухоме майно внаслідок його знищення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору дарування від 11 лютого 2009 року, і як власник об'єкта нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування. Однак рішенням Рокитнівської селищної ради ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0085 га по АДРЕСА_1, яку вона подарувала своєму сину ОСОБА_5 Посилаючись на те, що укладенням такого договору порушуються його права, просив задовольнити позов.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом в якому вказували, що квартири АДРЕСА_2 належали ОСОБА_4. Право власності на вказані квартири припинено на підставі її заяви, так як будинок був зруйнований. Між тим, право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, до цього часу не припинено через його бездіяльність. Оскільки останній ухиляється від подання заяви державному реєстратору про припинення права власності на знищене майно, просили припинити таке право власності в примусовому порядку.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2015 року у задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, ухвалено нове рішення, яким ці вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0085 га, укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу, реєстровий № 60 і застосовано наслідки його недійсності.

ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_3 і залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, а судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору дарування від 11 лютого 2009 року.

Квартири АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_4, право власності на які було припинено на підставі заяви останньої, що підтверджується повідомленням Рівненського ОБТІ № 1105 від 26 грудня 2012 року.

Рішенням Рокитнівської селищної ради № 246 від 11 вересня 2012 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, а рішенням цієї ж ради № 590 від 20 грудня 2013 року зазначена земельна ділянка була передана їй у власність та видано державний акт на право власності на неї з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів.

17 січня 2014 року ОСОБА_4 подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 при укладенні договору дарування земельної ділянки було відомо про скасування рішення Рокитнівської селищної ради у частині передачі у власність земельної ділянки площею 0, 0085 га. Однак для уникнення виконання рішення суду про передачу територіальній громаді спірної земельної ділянки, вона діяла всупереч інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, у зв'язку з чим вказані обставини є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з вимогами ст. ст. 202, 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину за заявою його сторони (сторін), крім правочинів, які є нікчемними.

Застосовуючи такий наслідок недійсності правочину як скасування запису № 4296677 від 17 січня 2014 року про реєстрацію права власності ОСОБА_5, апеляційний суд не врахував того, що наслідки недійсності оспорюваного правочину застосовуюються за заявою сторони правочину на відміну від нікчемного правочину та їх перелік визначений законом.

Апеляційний суд застосував наслідки недійсності договору дарування за вимогою ОСОБА_3, який не був його стороною, і не вказав яким законом передбачений застосований ним наслідок недійсності правочину.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування апеляційний суд не врахував, що наявність спору з приводу земельної ділянки не може безумовно свідчити, що укладення договору про її відчуження суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В матеріалах справи відсутні докази, в т. ч. судові рішення, якими дарувальника було зобов'язано передати громаді спірну земельну ділянку.

Виданий на ім'я ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку не скасовувався або ж недійсним не визнавався.

Оскільки на момент укладення договору дарування остання була власником земельної ділянки, правоустановчий документ, який посвідчував її право власності, на оспорювався, то вона могла розпоряджатися цим об'єктом нерухомості у такий спосіб.

З огляду на викладене, погодитись з наведеними у рішенні апеляційного суду мотивами визнання договору дарування недійсним неможливо.

Допущені апеляційним судом при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, тому рішення апеляційного суду у частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції Рівненської області, про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору дарування земельної ділянки не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то в цій частині рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Як вбачається з рішення виконкому Рокитнівської селищної ради № 153 від 9 серпня 2004 року будинок АДРЕСА_1 був переведений із житлового фонду в нежитловий, оскільки не відповідав санітарним, державно-будівельним нормам і був непридатний для проживання.

У червні 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснили демонтаж всієї будови, в тому числі і тієї частини будинку, в якій знаходилась квартира АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 З цього приводу останній подав заяву до правоохоронних органів про порушення кримінального провадження, яка, після скасування 5 червня 2015 року прокурором Рокитнівського району постанови слідчого Рокитнівського РВ УМВС України Рівненської області про закриття кримінального провадження, за фактом умисного пошкодження майна, передана для провадження досудового розслідування.

Відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦК України примусове припинення права власності може відбутися внаслідок знищення майна. Якщо майно підлягало державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

З огляду на те, що знищення майна позивача ОСОБА_3, а саме демонтаж належної йому квартири АДРЕСА_1, відбулось не з його згоди і на даний час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом умисного пошкодження цього майна, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Зазначені висновки відповідають обставинам справи і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2015 року у частині вирішення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції Рівненської області, про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору дарування земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 6 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 3 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук