АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Інком-Б.С.» про захист прав споживача, визнання договору, акту недійсними, стягнення грошових коштів та моральної шкоди за апеляційною скаргою приватного підприємства «Інком-Б.С.» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 березня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_2 у вересні 2015 року звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Інком-Б.С.» про захист прав споживача, визнання договору, акту недійсними, стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Зазначала, що між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року.

Здійснила оплату послуг з метою фінансового забезпечення в розмірі 5% кредиту в сумі 4500 грн., про що приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 складений акт прийому-передачі 3 липня 2015 року.

Вказувала на нечесну підприємницьку практику, введенням в оману.

Просила визнати договір між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг від 3 липня 2015 року №1752, акт

22ц-828/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Категорія 19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

прийому-передачі, складений приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року недійсними, стягнути з приватного підприємства «Інком-Б.С.» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4500 грн., моральну шкоду в сумі 4500 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 березня 2016 року позов задоволено частково, визнано договір між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг від 3 липня 2015 року №1752, акт прийому-передачі, складений приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року недійсними, стягнуто з приватного підприємства «Інком-Б.С.» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4500 грн., моральну шкоду в сумі 500 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Приватне підприємство «Інком-Б.С.» в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання договору, акту недійсними, стягнення грошових коштів та моральної шкоди відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга приватного підприємства «Інком-Б.С.» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання договору, акту недійсними, стягнення грошових коштів та моральної шкоди частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.202, ч.1, 2 ст.203 ЦПК України та вважав доведеними, що договір між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг від 3 липня 2015 року №1752 вчинений під впливом обману щодо визначення ціни інформаційно-консультативних послуг, заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди.

Водночас суд першої інстанції, пославшись на правила ч.1,2 ст.216 ЦК України, дійшов висновку про визнання акту прийому-передачі, складеного приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року недійсним, стягнення з приватного підприємства «Інком-Б.С.» на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 4500 грн.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна повністю.

Відповідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, підстави недійсності договору між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752 пов»язувала із здійсненням нечесної підприємницької практики, введенням в оману.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не були обґрунтовані іншими обставинами, суд першої інстанції дійшов висновку щодо вчинення договору між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг від 3 липня 2015 року №1752 під впливом обману щодо визначення ціни інформаційно-консультативних послуг з порушенням принципу диспозитивності.

Відповідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Встановлено, що між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752 (а.с.5).

Згідно п.1.1 договору клієнт доручає, компанія приймає на себе зобов'язання здійснити дії, спрямовані на отримання позики, на умовах фінансового проекту «Доступний Кредит», а саме: забезпечити оформлення договору про участь в фінансовому проекті «Доступний Кредит», надавати інформаційно-консультативні, довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі клієнта в фінансовій проекті «Доступний Кредит».

Пунктом 2.1. даного договору передбачено, що оплата наданих послуг визначається у відсотковому розмірі, а саме 5% від суми позики що становить 4500 грн.

ОСОБА_2 здійснено оплату послуг з метою фінансового забезпечення в розмірі 5% кредиту в сумі 4500 грн. (а.с.6).

Приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 складений акт прийому-передачі 3 липня 2015 року, відповідно якого виконавець виконав належним чином консультаційні та роз»яснювальні послуги, замовник претензій до виконання не має (а.с.7).

Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповдіно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно із ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

На підставі положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно потреби у послугах.

Пунктом 7 ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

З огляду на наведене підприємницька практика приватного підприємства «Інком-Б.С.» спонукала ОСОБА_2 дати згоду на вчинення договору між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752, на який в іншому випадку остання не погодилася б, така практика вводить в оману, зокрема, потреби у послугах.

Частиною 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Ураховуючи, що договір між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752 є нікчемним, оскільки його недійсність передбачена законом, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним немає.

У такому разі судом першої інстанції правильно застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину щодо стягнення з приватного підприємства «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 4500 грн.

Разом з тим, визнаючи акт прийому-передачі, складений приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року, недійсними, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що останній за своїм змістом не є правочином.

На підставі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом акту прийому-передачі, складеному приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року, останній не породжує самостійних прав чи обов'язків, а є лише технічною фіксацією виконання умов угоди між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання акту прийому-передачі, складеного приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року, недійсним на порушення норм матеріального права.

Тому судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання акту прийому-передачу недійсним підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно якої суд при задоволенні вимог споживача одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

При цьому ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, зазначала, що зазнала моральних страждань у зв»язку із здійсненням приватним підприємством «Інком-Б.С.» нечесної підприємницької практики, введенням в оману.

За змістом п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок здійснення нечесної підприємницької практики, введенням в оману.

Також договором між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг з оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» 3 липня 2015 року №1752 не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі нікчемності правочину.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з приватного підприємства «Інком-Б.С.» моральної шкоди на порушення норм матеріального права.

Тому судове рішення в частині стягнення з приватного підприємства «Інком-Б.С.» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди підлягає скасуванню відповідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Інком-Б.С.» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 березня 2016 року в частині визнання договору між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг від 3 липня 2015 року №1752, акту прийому-передачі, складеного приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 3 липня 2015 року недійсними, стягнення з приватного підприємства «Інком-Б.С.» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 500 грн. скасувати.

У позові ОСОБА_2 до приватного підприємства «Інком-Б.С.» про захист прав споживача, визнання договору недійсним відмовити.

Визнати договір між приватним підприємством «Інком-Б.С.» та ОСОБА_2 про надання послуг із оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» від 3 липня 2015 року №1752 нікчемним.

У позові ОСОБА_2 до приватного підприємства «Інком-Б.С.» про визнання акту прийому-передачі недійсним, стягнення моральної шкоди відмовити.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді