УХВАЛА

Іменем України

13 червня 2016 року м. Токмак

Суддя Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи Державний виконавець Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області ОСОБА_2; ОСОБА_3, на рішення та дії державного виконавця,

встановила:

10 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця, в якій просила: визнати неправомірними дії державного виконавця Соловйової Сніжани Сергіївни органу державної виконавчої служби Токмацького міськрайонного управління юстиції, визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Соловйової Сніжани Сергіївни органу державної виконавчої служби Токмацького міськрайонного управління юстиції від 18.04.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1020,00 грн., визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Соловйової Сніжани Сергіївни органу державної виконавчої служби Токмацького міськрайонного управління юстиції від 25.04.2016 року про накладення штрафу в розмірі 170,00 грн., визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Соловйової Сніжани Сергіївни органу державної виконавчої служби Токмацького міськрайонного управління юстиції від 04.05.2016 року про накладення штрафу в розмірі 340,00 грн., визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Соловйової Сніжани Сергіївни органу державної виконавчої служби Токмацького міськрайонного управління юстиції від 17.05.2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 100,00 грн.

Вважає, що прийняті державними виконавцями постанови є неправомірними.

Ознайомившись зі скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця, дійшла наступного висновку.

Зі скарги слідує, що 28 липня 2015 року набрала чинності ухвала Токмацького районного суду Запорізької області відповідно до якої була затверджена мирова угода укладена між заявницею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3.

За умовами мирової угоди вона та ОСОБА_3 за взаємною згодою встановлюють час та місце спілкування батька ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_4, 31.03.2013 року в присутності неї. За угодою: відповідач ОСОБА_1 зобовязується з часу підписання мирової угоди погоджується надавати позивачу можливість приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. при цьому ОСОБА_1 погоджується надавати дитину відповідачу ОСОБА_3 з 22 липня 2015 року по 30 жовтня 2015 року в її присутності з понеділка по пятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, кожної суботи з 09-00 до 11-00 години. З 30 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року відповідач ОСОБА_1 погоджується надавати позивачу ОСОБА_3 дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в подальшому в її присутності з понеділка по пятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, в суботу та неділю з 09-00 до 10-00 години на території батька без присутності матері. З 31 березня 2016 року погоджується надавати відповідачу ОСОБА_3 дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на один вихідний день (суботу або неділю) з 09-00 до 17-00 години без присутності матері.

На підставі вищезазначеної ухвали Токмацького районного суду Запорізької області був виданий 28.03.2016 року виконавчий лист, яким ОСОБА_3 предявлений до примусового виконання до Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Згідно зі статтею 124 Конституції України всі судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.99 р. N 606-XIV (далі по тексту - Закон від 21.04.99 р. N 606-XIV).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 21.04.99 р. N 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 Закону України від 21.04.99 р. N 606-XIV визначено, що виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 11 названого Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 21.04.99 р. N 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (абзац 2 частини першої статті 385 ЦПК).

Оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій має відбуватись у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (абзац 3 частини першої статті 385 ЦПК).

Законом України "Про виконавче провадження" встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК України.

Вимоги заявника викладені у скарзі щодо визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 18.04.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1020,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 25.04.2016 року про накладення штрафу в розмірі 170,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 04.05.2016 року про накладення штрафу в розмірі 340,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 17.05.2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 100,00 грн., не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи положення п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» де зазначено, що відповідно до статей 28, 41, 89 Закону України «Про виконавче провадження» при визначених умовах у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виносить постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу та про стягнення витрат, пов'язаних із організацією та проведенням виконавчих дій.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону про виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв'язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Згідно п. 13 вказаної вище Постанови, скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК - про відкриття провадження у справі; статті 26, 27, 45 ЦПК - щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов'язків; статті 74 - 77 ЦПК - про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу III ЦПК - про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК - щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Крім того в п. 6 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 13 грудня 2010 року N 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» вказано, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку.

Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому слід ураховувати, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Також до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Так, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, оскільки розгляд таких скарг належить до юрисдикції адміністративних судів.

У зв'язку із цим у разі подання такої скарги в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши скаргу до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України.

Таким чином, суддя вважає, що вимоги заявника викладені у скарзі щодо визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 18.04.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 1020,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 25.04.2016 року про накладення штрафу в розмірі 170,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 04.05.2016 року про накладення штрафу в розмірі 340,00 грн., визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 17.05.2016 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 100,00 грн., не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому в даному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 385, 122 ЦПК України, суддя

ухвалила:

У відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи Державний виконавець Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області ОСОБА_2; ОСОБА_3, на рішення та дії державного виконавця, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя /підпис/

згідно з оригіналом

Суддя: