Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бельського В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 22 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 003046, за яким відповідач зобов»язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно,а саме, автомобіль ЗАЗ Lanos седан, а позивач зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Того ж дня позивач сплатив відповідачу комісію за організацію по договору фінансового лізингу в сумі 13500 грн., що підтверджується квитанцією. 27 жовтня 2015 року позивач звернувся із заявою про повернення грошових кошти, оскільки представник відповідача, яка підписувала від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" договір фінансового лізингу, повідомила йому про необхідність сплатити 10 відсотків від вартості транспортного засобу, а в центральному офісі повідомили, що позивачу необхідно сплатити 50 відсотків вартості автомобіля, щоб передати предмет лізингу. Підставою недійсності спірного договору вважає недотримання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору. Просив про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсного(нікчемного) правочину, стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 13500 грн.

Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги. Пояснив, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, підписаний сторонами договір є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації.

Представник відповідача Бельського В.М позовні вимоги не визнав. До суду надійшли письмові заперечення,в яких,зокрема, зазначено, що договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», який добровільно підписаний позивачем. 22 жовтня 2015 року позивач підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано марку,модель та вартість предмету лізингу,який він вибрав самостійно. Безпідставними є твердження позивача про обов»язкове нотаріальне посвідчення договору, оскільки згідно норм ст.ст.806,807,808,809 ЦК України, що регулюють діяльність у сфері лізингу і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм(оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та Законом. При цьому спеціальні норми мають пріоритет у застосування над нормами загальної дії. Між товариством та позивачем було досягнуто згоди щодо предмета договору, додержано усіх істотних умов визначених Законом. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

22 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 003046, за яким відповідач зобов»язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно,а саме, автомобіль ЗАЗ Lanos седан, а позивач зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с.14,15,16-21,41,42,).

27 жовтня 2015 року позивач звернувся із заявою повернути грошові кошти, по договору фінансового лізингу в сумі 13500 грн. (а.с.12).

Згідно письмової відповіді позивачем сплачено комісію за організацію по договору фінансового лізингу в сумі 13500 грн., не здійснено авансові платежі та комісії за передачу згідно Додатку № 1 до договору, тому у лізингодавця не настав обов»язок щодо передачі предмету лізингу (а.с.11).

Згідно ст.1 Закону 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.1 ст.2 цього закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

22 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу № 003046 в письмовій формі.

Представником відповідача в письмових запереченнях підтверджено, що договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», При цьому представник відповідача заперечував проти нотаріального посвідчення договору з посиланням на норми ст.ст. 806,807,808,809 ЦК України, що регулюють діяльність у сфері лізингу і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно зі ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За таких обставин, підписаний сторонами договір є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення.

Така правова позиція щодо відносин, пов'язаних з лізингом, висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

22 жовтня 2015 року позивач сплатив відповідачу комісію за організацію по договору фінансового лізингу в сумі 13500 грн.(а.с.1).

Оскільки факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" грошових коштів у розмірі 13500 грн. сторонами не заперечується, натомість, підтверджується квітанцією, а договір є нікчемним, суд вважає за необхідне застосувати у даному випадку реституцію, тобто повернути все одержане за договором.

Тому з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції до 01 січня 2016 року) при подачі позовної заяви: майнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 (487,00 грн.) розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 (6090,00 грн.) розмірів мінімальної заробітної плати.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2015 року становить 1218 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 487,20 грн.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», п.п.4,5,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 203, 215, 216, 220, 627, 628, 629, 638, 640, 799, 806, 807, 808, 809 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна