Справа № 307/1979/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі КУХТІ М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

22.06.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, у подальшому уточнила вимоги і мотивувала їх таким. 02.02.2002 ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_4, з 15.01.2003 вона зареєстрована у АДРЕСА_1 та проживає в ньому. У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, діти залишилися на вихованні та утриманні матері, вони всі разом продовжують проживати за вищевказаною адресою.

Власником будинку є відповідач ОСОБА_3 - мати померлого ОСОБА_4, яка після його смерті стала вчиняти перешкоди позивачу і дітям у проживанні та користуванні житлом. Відповідач закриває на замки хвіртку, вхідні двері будинку, літньої кухні, безпричинно влаштовує сварки, спонукає позивача із дітьми до виселення з житла.

Відповідно до положень ст. 9, ст. 156 ч.ч. 1, 4 ЖК України, ст. 405 ЦК України, позивач із дітьми проживають у будинку на законних підставах, смерть чоловіка позивача та батька дітей не позбавляє їх права продовжувати користуватися жилим приміщенням нарівні із власником будинку, їх житлові права підлягають захисту, а перешкоди в користуванні житлом - усуненню. Іншого житла позивач не має.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила заборонити ОСОБА_3 чинити їй та її дітям ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перешкоди у користуванні житлом, літньою кухнею, господарськими спорудами, подвір'ям в АДРЕСА_1, зобов'язати передати їй ключі від замків огорожі (воріт, дверцят), господарських споруд і заборонити відповідачу самовільно виселяти їх із указаного житла.

15.09.2015 ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_1 зустрічний позов про виселення та зняття з реєстрації. Мотивувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1, у якому після смерті її сина ОСОБА_4 залишилася проживати його вдова ОСОБА_1 і почала поводитися нестерпно. Так, вона систематично відлучається з дому залишаючи онуків позивача напризволяще, під наглядом невідомих людей. З цього приводу позивач неодноразово звертався до сільської ради. Своїм первісним позовом позивач унеможливив мирне вирішення питання щодо можливості подальшого спільного проживання.

Відповідач не здійснює своїх обов'язків щодо належного піклування про дітей, не займається господарством, а навпаки, не цінує та знищує надане їй у користування житло. Своїх дітей відповідач налаштовує проти позивача, через що вони бояться залишатися з бабусею. Після повернення додому з поїздки одного разу до Ужгорода, позивач виявив зламаний на вхідних дверях замок, про що повідомив органи міліції. Відповідач пошкодив огорожу, влаштувавши окремий вхід до дворогосподарства, внаслідок чого проти волі позивача до двору потрапляють невідомі люди, які можуть чинити протиправні дії.

Посилаючись на належність йому будинку на праві приватної власності та на відсутність у відповідача жодних правових підстав для проживання в будинку, на положення ст. 177 ЖК України щодо обов'язку забезпечувати схоронність житла, на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо захисту права власності, на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» стосовно зняття з реєстрації за рішенням суду, вказуючи на наявність у відповідача можливості проживати у його матері, позивач за зустрічним позовом просив постановити рішення, яким виселити відповідача ОСОБА_1 з його домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати її такою, що втратила право на проживання у зазначеному будинку та зняти її з реєстрації.

Ухвалою Тячівського районного суду від 16.09.2015 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та об'єднано з ним в одне провадження, рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015:

первісний позов задоволено частково, заборонено ОСОБА_3 чинити ОСОБА_1 та її малолітнім дітям ОСОБА_9 і ОСОБА_8 перешкоди у користуванні літньою кухнею, господарськими спорудами, подвір'ям в АДРЕСА_1, і зобов'язано ОСОБА_3 передати ключі від замків огорожі (воріт, дверцят) і господарських споруд ОСОБА_1, у решті первісного позову відмовлено;

у зустрічному позові відмовлено.

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 рішення суду від 22.12.2015 оскаржила, вважає його незаконним та необґрунтованим унаслідок порушення, на її думку, судом норм матеріального та процесуального права. Посилається, зокрема, на недоведеність первісного позову, та, водночас, зазначає, що влаштована нова хвіртка була зачинена нею на навісний замок через відлучення з місця проживання, а зараз цього замка вже немає. Крім того, суд встановив наявність неприязних відносин між сторонами, але не встановив факту безпричинного влаштування відповідачем за зустрічним позовом сварок. Зустрічний позов був доведений, тому в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності, а також із підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, підлягав задоволенню.

Сторона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким виселити ОСОБА_1 із указаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Додатковим рішенням Тячівського районного суду від 29.03.2016 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення Тячівського районного суду від 22.12.2015 позивачем, а також додаткове рішення суду від 29.03.2016 - учасниками процесу не оскаржуються.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи первісний позов частково та відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності первісного позову в межах задоволеного та з необґрунтованості і недоведеності зустрічного позову. Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 09.02.2002 уклали шлюб, у якому народилися сини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, сім'я проживала у АДРЕСА_1, в якому ОСОБА_1 зареєстрована з 15.01.2003 (а.с. 4, 6-8, 12-13). ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після його смерті ОСОБА_1 із дітьми продовжує проживати за вищевказаною адресою, де проживає й ОСОБА_3, яка разом із ОСОБА_7 за договором від 04.01.1973 купила указаний будинок, а 12.09.2001 їй було видано Свідоцтво про право на спадщину за ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що за ним вона успадкувала 1/2 частину цього будинку (а.с. 5, 9, 10, 90-93 та ін.).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що фактично ОСОБА_1 із дітьми проживає в літній кухні, яку добудувала разом із покійним чоловіком із дозволу власника, після смерті чоловіка відремонтувала, а ОСОБА_3 проживає в будинку. Після смерті ОСОБА_4 стосунки між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 погіршилися.

Наведене відповідає обставинам справи та сторонами не заперечується.

Таким чином, ОСОБА_1 на законних підставах вселилася до будинку як член сім'ї ОСОБА_4, а також член сім'ї ОСОБА_3 у розумінні ст. 156 ч.ч. 2, 4 ЖК України, а після смерті чоловіка законно разом із дітьми проживає в домоволодінні як колишній член сім'ї ОСОБА_4, оскільки припинення сімейних відносин через смерть останнього не позбавляє її права користування займаним приміщенням. У ОСОБА_1 у силу положень ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 4, ч. 3, ст. 395 ч. 1 п. 2, ст. 401 ч. 1, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 405 ч. 1 ЦК України на підставі закону виник сервітут. Оскільки сервітут виник щодо користування жилим приміщенням, це речове (житлове) право з урахуванням положень ст. 8 ч. 1, ст. 396 ЦК України підлягає захисту також і від власника жилого приміщення, а виселення сторони з жилого приміщення на вимогу власника без надання іншого може бути здійснене на підставі та в порядку, встановленому законом, відповідно до ст. 9 ч.ч. 4, 5, ст. 116 ч. 1, ст. 157 ЖК України, тобто, якщо особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Встановлені судом першої інстанції обставини щодо вчинення для ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 певних перешкод у користуванні жилим приміщенням (зокрема, закриття на замок хвіртки, чим створювалися перешкоди у доступі до двору та приміщення) не були заперечені чи спростовані у належний процесуальний спосіб. У апеляційній скарзі й сама ОСОБА_3 визнала, що таки зачиняла хвіртку на навісний замок, наводячи, втім, для цього свої причини, який відсутній на хвіртці саме на час розгляду справи й тому вже не створює перешкод для ОСОБА_1 (а.с. 130-131).

Зустрічний позов ОСОБА_3 пред'явила суто як власник будинку із метою захисту права власності та з відповідних правових підстав (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України), а також у контексті саме таких підстав позову посилалася на ст. 177 ЖК України щодо обов'язків громадян по забезпеченню схоронності жилих будинків. За своїм правовим змістом ОСОБА_3 фактично пред'явила позов про усунення перешкод у здійсненні права власності (що підтверджується і змістом апеляції) не взявши, при цьому, до уваги фактів правомірності вселення ОСОБА_1 та її проживання в домоволодінні, інших обставин, і, крім того, поставивши вимогу про виселення з будинку матері своїх онуків поставила, по суті, питання про розлучення матері із дітьми, що суперечить нормам ст. 29 ч. 4, ст. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч. 3, 4 СК України. Серед підстав свого зустрічного позову ОСОБА_3 вказувала також обставини, пов'язані з неналежним, на думку позивача, виконанням ОСОБА_1 своїх обов'язків щодо дітей, їх виховання, утримання, обставини щодо негативної, як вважав позивач, особистої відповідача за зустрічним позовом.

З огляду на фактичні обставини справи та на встановлене, підстави зустрічного позову і, відповідно, його вимоги, не можна визнати обґрунтованими і доведеними, зокрема, у справі відсутні докази порушення відповідачем за зустрічним позовом саме права власності позивача за цим позовом. Сторони проживають у різних будівлях, належних до домоволодіння. Суд дав правильну оцінку й обставинам, пов'язаним із пошкодженням замка на вхідних дверях будинку, що викликалося крайньою необхідністю, заперечень щодо чого в апеляції ОСОБА_3 немає. Понад те, обґрунтування пред'явлених вимог негативною особистою поведінкою відповідача, неналежним ставленням до дітей, виникненням неприязних стосунків між сторонами тощо, безвідносно до доказування цих обставин, не може слугувати підставою для задоволення вимог зустрічного позову. З інших підстав із відповідним обґрунтуванням щодо конкретних фактів та їх належним доказуванням зустрічний позов не пред'являвся, а посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування для скасування рішення суду та задоволення цього позову положень ст. 116 ЖК України не може братися до уваги, позаяк у житлових правовідносинах позов із цих підстав не пред'являвся, відповідним чином - не мотивувався і в силу вимог ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України суд не вправі виходити за визначені позивачем підстави і предмет позову, а, отже, за визначені ним межі судового розгляду.

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції законності, правильності по суті та справедливості судового рішення не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України необґрунтовану скаргу слід відхилити, рішення суду - залишити без змін. Поза наведеним вище, сторони, з огляду суть і характер відносин, що між ними виникли, не позбавлені права врегулювати свої стосунки, зокрема, щодо порядку користування домоволодінням, за взаємною згодою, угодою тощо.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді