Ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький Володимир Анатолійович, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 в інтересах онуки ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 грудня 2006 року її дочка ОСОБА_4 уклала з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк» (далі - ПАТ «ДельтаБанк») кредитний договір. З метою забезпечення кредитного договору ОСОБА_4 29 грудня 2006 року передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Договір іпотеки є недійсним та порушує права малолітньої онучки, так як був укладений без згоди органу опіки та піклування, оскільки на час укладання договору в квартирі постійно, а саме з серпня 2006 року, проживала ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір іпотеки від 29 грудня 2006 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані вище судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що іпотечний договір укладено відповідно до вимог закону, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Такі висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Судами встановлено, що 29 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 78 700 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 та зобов'язалася повернути кошти до 29 грудня 2027 року або достроково, а з урахуванням додаткової угоди № 1 до кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 29 грудня 2037 року, зі сплатою 11,30 % річних за користування ним та у разі невиконання або неналежного виконання умов договору сплатити штрафні санкції, встановлені договором.

У той же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, яка була придбана нею 29 грудня 2006 року у її власника, ОСОБА_7, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А.

Відповідно до п. 1.7 іпотечного договору іпотекодавець стверджує, що предмет іпотеки до цього часу не є предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, в податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична особа не використовується, права третіх осіб, в тому числі на переважне право придбання, на проживання, на предмет іпотеки, відсутні, внаслідок передачі предмета іпотеки в іпотеку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних осіб та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором. Предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю, а перебуває у приватній особистій власності іпотекодавця і зазначена обставина доведена нотаріусом до відома іпотекодержателя.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань по кредитному договору рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року в рахунок стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 98 206,76 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1. Виконання рішення було відстрочено на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Заявляючи даний позов, ОСОБА_3 стверджувала, що її онука ОСОБА_6 проживала в АДРЕСА_1 до укладення договору іпотеки, а тому на укладення такого договору необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-2976цс15, від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16.

Так, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 29 грудня 2006 року у її власника ОСОБА_7 (а. с. 80), а згідно виписки із домової книги про склад сім'ї та реєстрацію ОСОБА_6 зареєстрована у спірній квартирі у 2009 році (а. с. 127).

Разом з тим, згідно з п. 3 договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року продавець стверджує, що внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх та інших.

Належні та допустимі докази щодо проживання та реєстрації ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_6 в спірній квартирі до укладення іпотечного договору в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки без згоди органу опіки та піклування на його укладення, суди першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей договір укладено відповідно до вимог закону.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постановах від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-2976цс15, від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська