У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Хрещатик» про стягнення суми та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Хрещатик» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2013 року та 27 травня 2013 року вона уклала із публічним акціонерним товариством комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ КБ «Хрещатик») договори банківського вкладу «Оберіг» № 531/2013-222 та № 641/2013-222 в національній валюті із щомісячною сплатою процентів, згідно умов яких вона здійснила внески грошових коштів на суму 941 795 грн, а банк зобов'язався нараховувати та виплачувати 18,25 % річних на фактичний залишок коштів на вкладному рахунку. У зв'язку з відмовою відповідача повернути вклад, вона звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вкладами.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року з відповідача на її користь стягнуто грошові кошти у розмірі 978 995 грн 90 коп., проте банк фактично повернув кошти лише 29 грудня 2014 року. За таких обставин, кошти за банківським вкладом у період з 18 червня 2014 року по 29 грудня 2014 року залишались у користуванні банку.

З огляду на викладене, просила стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 15 609 грн 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 127 661 грн 06 коп., проценти на банківський вклад у сумі 94 963 грн та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 15 609 грн 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 127 661 грн 06 коп., проценти, нараховані на банківський вклад, у розмірі 94 963 грн, а всього 238 233 грн 30 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін в частині задоволення позову.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «Хрещатик», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже, судові рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 355 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами 18 червня 2014 року, проте повернув їх лише 29 грудня 2014 року, чим порушив свої грошові зобов'язання, відтак згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст. ст. 1058, 1061 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику зі ставкою 18,25 % річних, а також 3 % річних та суму відповідно до інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

З висновком судів щодо стягнення з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 процентів, нарахованих на банківських вклад, у розмірі 94 963 грн погодитись не можна, оскільки цей висновок суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в частині стягнення процентів, нарахованих на банківських вклад, не відповідають.

Судом установлено, що 19 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Хрещатик» укладено договір банківського вкладу «Оберіг» № 531/2013-222, за умовами якого банк прийняв від ОСОБА_1 грошовий вклад у розмірі 641 795 грн на термін з 19 квітня 2013 року по 18 квітня 2014 року зі сплатою 18,25 % річних, 27 травня 2013 року між сторонами було укладено ще один договір банківського вкладу за № 641/2013-222, відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку 300 тис. грн на термін з 27 травня 2013 року по 27 травня 2014 року зі сплатою 18,25 % річних.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про повернення коштів, які їй не було повернуто.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року стягнуто з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 978 995 грн 90 коп.

29 грудня 2014 року ПАТ КБ «Хрещатик» повернув ОСОБА_1 вищевказану суму.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦПК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1030 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Аналіз правових норм та умов договорів дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договори банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договорами після закінчення терміну їх дії.

Проте суди, задовольняючи позов в частині стягнення процентів, нарахованих на банківських вклад, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосували неправильно та дійшли помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договорів й у разі неналежного виконання їх умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цими договорами (18,25 % річних), не врахувавши, що договорами не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну їх дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ними. Суд безпідставно не застосував норму статті 1070 ЦК України та не врахував, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1891цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення в частині стягнення з ПАТ КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 процентів, нарахованих на банківських вклад, та сум, передбачених статтею 625 ЦК України, підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Хрещатик» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення процентів, нарахованих на банківських вклад, та сум, передбачених статтею 625 ЦК України, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик