АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4013/16 Справа № 205/7091/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Дніпро 13 червня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Назаренко А.С.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року позивач звернувся з заявою до суду за стягненням заборгованості за кредитним договором.

Позовом обгрунтовував тим, що відповідно до укладеного12 червня 2006 року кредитного договору № DNH4KP30930638 Приватбанк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 5655,00 грн., з кінцевим терміном повернення 12 червня 2008 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 25,08% річних на суму залишку заборгованості за договором.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2013 року з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 48 585,59 грн., та солідарно стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ОСОБА_3 суму 10 000,00 грн.

Загальна сума заборгованості складає 58 585,59 грн., її складовими є: заборгованість за кредитом 4 703,85 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14 488,91 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 36 126,85 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 2 765,98 грн. та судові витрати.

З урахуванням раніше стягнутої, позивач визначав заборгованість у розмірі 14 288,80 грн. та просив про її стягнення разом з судовими витратами.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових заяв не направляв.

Рішенням суду І інстанції в задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким вимоги задовольнити.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNH4KP30930638 від 12 червня 2006 року Приватбанк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 5655,00 грн., з кінцевим терміном повернення 12 червня 2008 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором (а.с.7-12).

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2013 року з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 48 585,59 грн.

Солідарно з Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_2 стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ОСОБА_3 10 000,00 грн., а всього заборгованість у сумі 58 585,59 грн., що складається з: заборгованості за кредитом 4 703,85 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14 488,91 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 36 126,85 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 2 765,98 грн. та судові витрати (а.с.46).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користування.

Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

За ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки; відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував.

Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив, що банк, подавши у 2013 році позов до суду, використав своє право на повернення частини позики, що підлягала сплаті до 12 червня 2008 року разом з нарахованими відсотками, неустойкою.

Проте погодитися з висновком судового рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі ст.ст. 57-60 ЦПК України- доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Суд допустив такі порушення.

Апеллянт в скарзі обгрунтовано посилається на правову позицію Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа за N 6-1206цс15), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України і де зазначено:

за статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору Верховний Суд дійшов до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.( Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13).

Таким чином із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Позивач в заяві посилався на наявність заборгованості станом на 08 вересня 2015 року в сумі 71717, 78 грн. яка складається з наступного: 4703, 85 грн- заборгованість за кредитом; 14488, 91- заборгованість за процентами; 52525, 02- пеня;

Від цієї суми заборгованості позивачем віднята сума у розмірі 58585, 59 грн, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2013 року, різниця становить 13132, 19 грн.

Позивач просив про стягнення 13132, 19 грн. та 500 грн. штрафу ( фіксована частина), 656.61- штрафу ( процентна складова) на загальну суму 14288,8 грн.

Однак в правовій позиції Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України обов'язкова для всіх судів, зазначено слідуюче.Цивільно-правова відповідальність- це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України

щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Оскільки в заявленому позові розрахунком заборгованості( а.с.6 )на відповідача покладено стягнення пені за прострочене зобовязання, з урахуванням викладених норм, штрафи стягненню не підлягають і в цій частині вимог слід відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати- сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1218 грн., на користь держави-160 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -скасувати та постановити нове за яким стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк» - 13132, 19 грн та судові витрати -1218 грн., на користь держави- судовий збір-160 грн.

В іншій частині вимог- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення

Головуючий: В.О. Тамакулова

С у д д і: ОСОБА_4

ОСОБА_5