Справа № 489/6575/15-ц
Номер провадження 2/489/185/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про поділ майна подружжя,

встановив

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розлучення з відповідачем сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного автомобілю, який вони придбали за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3/4 частини вартості автомобілю та визнати за відповідачем право власності на спірний автомобіль.

18.02.2016 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій просив суд поділити спірний автомобіль між сторонами шляхом залишення його у власності відповідача та стягнення з останнього грошову компенсацію 1/2 частки цього автомобілю в сумі 35642,9 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні вимог.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2015.

За період перебування сторін у шлюбі, ними було придбано автомобіль НОМЕР_1, що не заперечувалось відповідачем.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серії САЕ 554221 спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем.

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади від 12.01.2016 на спірний автомобіль накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 08.04.2015.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з п. п. 22 і 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.

Автомобіль є неподільною річчю.

Відповідно висновку експерта вартість автомобіля становить 69 888 грн.

Позивач просить залишити автомобіль у власності відповідача і стягнути з нього компенсацію вартості 1/2 частки, посилаючись на те, що автомобіль придбавався відповідачем і ним же використовувався, на нього зареєстрований. На автомобіль накладено арешт за виконавчим листом по зобов'язанням відповідача по сплаті аліментів.

Відповідач посилаючись на те, що в межах виконавчого провадження у нього вилучено автомобіль та передано на відповідальне зберігання позивачу, просив залишити позивачу автомобіль зі сплатою йому компенсації.

Враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю та те, що він зареєстрований на відповідача, який ним користувався, суд вважає за можливе залишити автомобіль у власності відповідача стягнувши з нього компенсацію вартості частки.

Відповідачем не внесено на депозит суду суму компенсації, однак суд вважає, що це не перешкоджає винесенню рішення, оскільки не порушує прав позивача, яка просила саме таким чином захистити її права, а саме шляхом стягнення розміру компенсації.

Посилання відповідача на те, що автомобіль передано на відповідальне зберігання позивачу, яка могла його використовувати та пошкодити, суд не приймає до уваги, оскільки ці питання вирішуються в межах виконавчого провадження, шляхом доведення відповідачем обставин порушення позивачем правил відповідального зберігання арештованого майна.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, оскільки сума компенсації вартості частки відповідно до висновку експерта буде меншою, а саме 34944 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при поданні позову сплачено 638 грн. судового збору, а потім зменшено вимоги до ціни позову за яку треба було б сплатити 551,2 грн.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майн подружжя - задовольнити частково.

Поділити майно, набуте за час шлюбу, а саме автомобіль ВАЗ 2107 4, легковий седан-в, 2010 рік випуску, р/н НОМЕР_2, залишивши його у особистій власності ОСОБА_2 та стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки в сумі 34944 (тридцять чотири тисячі дев'ятсот сорок чотири) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв