Справа № 308/2667/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Посилається на те, що 29.08.2013 р. нею було передано за договором позики ОСОБА_3 5000 доларів США. На підтвердження факту отримання вказаної суми відповідачем було надано розписку від 29.08.2013 р. на суму 5000 доларів США в еквіваленті 40000 грн. Відповідно до умов розписки відповідач зобовязався повернути вказані кошти до 30.12.2013 р., однак в зазначений термін і до теперішнього часу зобовязання не виконав. Під час розгляду справу на підставі ст. 31 ЦПК України позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 5000 доларів США боргу, моральну шкоду в сумі 5000 грн. та сплачений судовий збір у сумі 400 грн.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився і не повідомив суду причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 29.08.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позивачка передала відповідачу 5000 доларів США в еквіваленті 40000 грн., які відповідач зобовязався повернути до 30.12.2013 р., що стверджується письмовою розпискою відповідача від 29.08.2013 р.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобовязання за наведеним договором позики не виконав і не повернув ОСОБА_2 надані в борг 5000 доларів США, що підтверджується наявністю у позивачки оригіналу боргової розписки.

Крім того, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Як розяснено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи викладене суд вважає, що позов у частині вимог про стягнення боргу є підставним і в судовому засіданні доведений, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки заборгованість за договором позики в сумі 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (1 долар США = 25.8793 грн.) становить 129396.5 грн.

Між тим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. розяснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Правовідносини за договором позики регулюються нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України, аналіз яких свідчить, що ними не передбачено відшкодування моральної шкоди, як один з видів відповідальності за порушення умов договору позики.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди.

Договірними зобовязаннями, що виникли між сторонами, можливість відшкодування моральної шкоди не передбачена, а норми ст. 1167 ЦК України підлягають застосуванню тільки до не договірних зобовязань.

При таких даних суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки в частині стягнення моральної шкоди.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 400 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 11, 58-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 533, 1046, 1047 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5000 (пять тисяч) доларів США боргу, що еквівалентно 129396 (сто двадцять девять тисяч триста девяносто шість) гривень 50 копійок та 400 (чотириста) гривень сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.