Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 рокупрокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 листопада 2005 року пунктами 7 та 7.1 розділу V рішення Миколаївської міської ради № 37/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв. м за рахунок земель міста та передачу її у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

31 березня 2008 року ОСОБА_6 на підставі відповідного договору продав ОСОБА_7 вищевказану земельну ділянку.

У ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що під час передачі ОСОБА_6 земельної ділянки було порушено вимоги земельного законодавства. Зокрема, спірна земельна ділянка була передана без попереднього її вилучення у належного користувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», як землі державного лісового фонду, та у порушення встановленої процедури зі зміною її цільового призначення, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи вказаного проекту землеустрою.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати незаконними та скасувати рішення в указаній частині; визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_7, витребувати уОСОБА_7 спірну земельну ділянку та повернути у власність держави.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року, позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п. 7 та п. 7.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради від 17 листопада 2005 року № 37/39.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2008 року за реєстраційним № 541, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 02 лютого 2009 року серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_7 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 02 лютого 2009 року № 16.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 1 000 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_2, по АДРЕСА_1 та повернуто її державі в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, з передачею її в постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 17 листопада 2005 року згідно з пунктами 7 та 7.1 розділу V рішення Миколаївської міської ради № 37/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста та передачу її у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

31 березня 2008 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, на підставі якого останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що зазначена земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду.

Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. б ч. 1 ст. 164 ЗК України).

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає визначення меж і внутрігосподарська організація території лісового фонду, що перебуває у користуванні постійних лісокористувачів; виконання топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів (ч. 2 ст. 93 ЛК України).

Згідно з нормамистатей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Отже ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

З урахуванням вказаного, суди правильно виходили із того, що на час виникнення спірних правовідносин документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Такий висновок відповідає також наступним змінам, внесеним Законом України від 08 лютого 2006 року № 3404-IV, яким введена нова редакція ЛК України. Зокрема, в пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України зазначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 Миколаївського лісництва, то дана ділянка належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванніДП «Миколаївське лісове господарство».

Зазначене підтверджується інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «Укрдержліспроект» (а.с. 23, 24), абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва станом на 1 січня 2004 року (а.с. 25), листами Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с. 27, 28), постановою Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області, за якою передано держлісфонду під заліснення і ведення лісового господарства 17789,8 гектарів земельних угідь (а.с. 141-142), копіями планшетів лісовпорядкування за 1973 та 2003 років (а.с. 143-144), а також проектом організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства «Миколаївліс» (а.с. 145-147).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди дійшли правильного висновку, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_6 відбулася з порушенням встановленого законом порядку вилучення земель лісового фонду і зміною їх цільового призначення, без згоди на її вилучення землекористувача земельної ділянки ДП «Миколаївське лісове господарство», а тому він не мав права передавати її за договором ОСОБА_7.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права, зокрема, положенням статей 20, 21, ч. 5 ст. 116 ЗК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже суди обґрунтовано визнали недійсними оспорюваний договір купівлі-продажу, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі цього договору.

Доводи ОСОБА_7 про неможливість витребування у нього земельної ділянки як у добросовісного набувача безпідставні, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, через прийняття незаконних рішень, а тому у відповідності до вимог ст. 388 ЦПК України може бути витребувана у ОСОБА_7

Також безпідставними є посилання на пропуск прокурором строку позовної давності.

Так, згідно з положеннями статей 15, 256, 257 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного суб'єктивного права в судовому порядку в межах строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, інтересу.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності відповідно до правил ч. 1 ст. 261 ЦК починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, у випадках встановлених законом, зокрема статтями 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», до суду за захистом порушеного права в інтересах держави вправі звернутися прокурор.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з ч. 3 ст. 45 ЦПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, у відповідності до статей 24,46 ЦПК України має процесуальні обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, передбачені ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист цієї особи, зокрема Миколаївської облдержадміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство».

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог державного органу та підприємства, які мають право розпорядження та користування спірною земельною ділянкою, перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави та власних інтересів дізналися саме вказані особи, а не прокурор.

Із матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що Миколаївська обласна державна адміністрація та ДП «Миколаївське лісове господарство» про спірні рішення дізнались лише у 2014 році, після проведення прокуратурою перевірки законності виділення земельних ділянок та пред'явлення прокурором позову до суду. Даних про те, що спірне питання узгоджувалося або обговорювалося з указаними особами не надано та відсутні докази про направлення їм копій рішень органів місцевого самоврядування. Відсутні докази узгодження питання виділення земельних ділянок з державним підприємством.

Також у касаційній скарзі не зазначені обставини, які свідчать, що Миколаївська обласна державна адміністрація та ДП «Миколаївське лісове господарство» мали об'єктивну можливість дізнатися про порушення їх прав раніше ніж у 2014 році.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана