Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/3473/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Іжевська Н.Г.
Провадження № 22-ц/778/3117/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3

при секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про захист прав споживачів, стягнення коштів, закриття рахунків та відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», про захист прав споживачів, стягнення коштів, закриття рахунків та відшкодування збитків, який згодом уточнив.

В обґрунтування позову зазначав, що 13.06.2014 року він уклав з відповідачем депозитний договір на суму 50 000 грн.

В грудні 2014 року він звернувся з письмовою заявою про повернення коштів вкладу з відсотками, про відповідач приховав дійсне становище банку, на те що існують певні обмеження у видачі готівки, або переведення коштів до іншого банку до теперішнього часу кошти не повернув.

Враховуючи вищевикладене просив суд розірвати всі договори, які укладені між ним та ПАТ «Дельта Банк»; зобовязати ПАТ «Дельта Банк» закрити всі рахунки, які відкриті на імя ОСОБА_4; стягнути з відповідача на його користь суму боргу 50 000 грн., упущену вигоду 5378,1 грн., 620 грн. втрати внаслідок знецінення коштів, 226 500 грн. пені, 20 621,81 грн. сумуа інфляційних втрат, а також 10 000 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

30 червня 2015 року ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги, де зазначив, що відповідач повернув йому суму боргу з відсотками в розмірі 51 186,86 грн.

Враховуючи вищевикладене просив суд розірвати всі договори, які укладені між ним та ПАТ «Дельта Банк»; зобовязати ПАТ «Дельта Банк» закрити всі рахунки, які відкриті на імя ОСОБА_4; стягнути з відповідача на його користь упущену вигоду 6944 грн., втрату внаслідок знецінення коштів 801,30 грн., пеню в розмірі 292500 грн. та суму інфляції 322421,45 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., витрати на оплату послуг адвоката 1 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 упущену вигоду в розмірі 6944,60 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 336,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 910,61 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 2073,10 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,якщо визнає,що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи 12 червня 2014 року між позивачем та ПАТ "Дельта Банк" було укладено депозитний договір на суму 50 000 грн, на термін до 10 грудня 2014 року.

По закінченню дії договору ОСОБА_4 10 грудня 2014 року звернувся до ПАТ "Дельта Банк" із заявою про повернення суми вкладу та виплату відсотків, проте кошти повернуті не були (а. с. 18).

25 грудня 2014 року ОСОБА_4М звернувся зі скаргою на ім'я Голови ради директорів ПАТ "Дельта Банк", а в подальшому - 08 січня та 16 лютого 2015 року із вимогами про виплату коштів, проте отримав відповідь про неможливість їх виплати (а. с. 19-25).

23 червня 2015 року через касу ПАТ КБ "ПриватБанк" позивач отримав суму вкладу з нарахованими відсотками у розмірі 51 230 грн 76 коп. (а. с. 62).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних, що позбавляє банк здійснювати операції за рахунками власних клієнтів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п. 6 ст. 2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті (ч. 6 ст. 36 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

На підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2014 року № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (ПАТ "Дельта Банк") до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення № 52 про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк".

Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці - з 03 березня по 02 червня 2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року № 71 внесено зміни до попереднього рішення, змінено дату, до якої запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ "Дельта Банк", на 02 вересня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 на підставі постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_6 строком на 2 роки - з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Таким чином ПАТ "Дельта Банк" віднесено до неплатоспроможних, що фактично унеможливлює здійснення банком операцій за рахунками власних клієнтів. Крім того, після запровадження Фондом тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і чинним законодавством не передбачено задоволення вимог окремих кредиторів банку поза межами ліквідації банку.

Що стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Упущеною вигодою згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Судом першої інстанції вірно відмовлено у позові в цієї частині, на підставі того ,що в матеріалах справи відсутні належні докази заподіяння позивачу таких збитків, і що позивач мав намір внести саме ці кошти до іншої банківської установи.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307,308,317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: