АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 25.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 19И, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 1160000 доларів CШA строком погашення до 25.12.2027 року включно зі сплатою 13,5% річних.

28.09.2010 року між банком та відповідачем було укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 25.12.2007 року №19И.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25.12.2007 року між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір №19И, відповідно до якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельні ділянки, розташовані на лінії 1 (один), ділянка 14 та 16 у мікрорайоні Чапаєвка на вулиці Бродівській КІЗ «Городник» у Голосіївському районі міста Києва.

На земельних ділянках розташовані об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75%, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі.

Позивач свій обов'язок за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 1160000 доларів США.

Відповідач, починаючи з квітня 2011 року припинив погашати чергові частини кредиту та прострочив сплату відсотків за користування кредитом, в зв'язку з чим позивачем було подано позовну заяву про стягнення з нього простроченої заборгованості.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.08.2012 року з відповідача стягнуто прострочену заборгованість в сумі 323004 долари США 56 центів. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2012 року рішення Солом'янського районного суду змінено в частині розміру заборгованості та стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 276402 долари США 21 цент.

Однак відповідач продовжував не сплачувати заборгованість за кредитним договором, в зв'язку з чим рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року з відповідача достроково стягнуто всю заборгованість за кредитом в розмірі 1154089 доларів США 46 центів.

На день подання позову рішення не виконані, заборгованість не погашена.

Станом на 17.08.2015 року заборгованість відповідача з урахуванням 30% річних, 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та пені становить 2548682 долари США 89 центів та прострочена сплата комісії, нарахованої під час дії акції «Крок назустріч» становить 249336 грн. 91 коп.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельні ділянки, розташовані на лінії 1 (один), ділянка 14 та 16 у мікрорайоні Чапаєвка на вулиці Бродівській КІЗ «Городник» у Голосіївському районі міста Києва, розташовані на земельних ділянках об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75%, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанку, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловину, вимощення, хвіртку та огорожі на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 3654 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2016 року в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник «ВТБ Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також здійснити розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неправомірно застосовано ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», ст. 572 Цивільного кодексу України. Вказував на те, що висновок суду про подвійне стягнення не відповідає встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства. Посилання суду на те, що в іпотечному договорі відсутнє відповідне застереження про набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно за рішенням суду суперечить положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. З ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Відповідач до апеляційного суду повторно не з'явився.

Про розгляд справи повідомлявся. Проте поштову кореспонденцію за місцем своєї реєстрації не отримує.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення вимог стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 25.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 19И, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 1160000 доларів США строком погашення до 25.12.2027 року включно зі сплатою 13,5%> річних.

28.09.2010 року між банком та відповідачем було укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 25.12.2007 року №19И.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25.12.2007 року між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір №19И, відповідно до якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельні ділянки, розташовані на лінії 1 (один), ділянка 14 та 16 у мікрорайоні Чапаєвка на вулиці Бродівській КІЗ «Городник» у Голосіївському районі міста Києва.

На земельних ділянках розташовані об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75%, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі.

27.03.2008 року між сторонами укладено договір №1 про внесення змін до іпотечного договору. Зокрема внесено зміни до п. З в частині визначення підстав права власності іпотекодавця на предмет іпотеки. Так, після завершення будівництва будинку та реєстрації права власності відповідно до чинного законодавства іпотекодавець надає право-установлювальні документи іпотеко держателю, на підставі чого сторони укладають договір про внесення змін до цього договору стосовно предмету іпотеки, за яким жилий будинок та надвірні споруди і будівлі стають також предметом іпотеки.

Згідно п.10 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або шляхом продажу предмета іпотеки іпотеко держателем від свого імені) згідно порядку, встановленого законодавством. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя.

З копії виконавчого листа №2-2512/12, від 11.10.2013 року, вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2013 року з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором №19И від 25.12.2007 року в сумі 276402 долари США 21 цент, що за курсом НБУ становить 2209282 грн. 86 коп.

З метою відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного рішення позивачем 12.02.2016 року подано до Солом'янського районного суду м. Києва заяву про видачу дубліката виконавчого листа, розгляд якої було призначено на 04.02.2016 року на 9-00 год.

З копії виконавчого листа №2-6469/12, виданого Солом'янським районним судом м. Києва 28.05.2013 року, вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.04.2013 року з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором №19И від 25.12.2007 року в сумі 1154089 доларів США 46 центів, що еквівалентно 9224633 грн. 37 коп. та 3219 грн. судового збору.

16.04.2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6469 від 28.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 9227852 грн. 37 коп.

В рамках виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та призначено експерта суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для визначення вартості описаного майна, а саме: земельних ділянок, розташованих на лінії 1 (один), ділянка 14 та 16 у мікрорайоні Чапаєвка на вулиці Бродівській КІЗ «Городник» у Голосіївському районі міста Києва.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у разі задоволення позову відбудеться подвійне стягнення боргу за одним кредитним договором. Позивачем не надано доказів того, що звернення стягнення не може бути здійснено при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості у відкритому виконавчому провадженні. Крім того, в іпотечному договорі №19И від 25.12.2007 року відсутнє відповідне застереження про набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно за рішенням суду.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком районного суду виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі правові висновки щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» та способи звернення стягнення на предмет іпотек містяться й у постановах Верховного Суду України №6-1851цс15 від 30.03.2016 року та № 6-504цс16 від 12.10.2016 року, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

В судовому засіданні апеляційного суду, колегією суддів було встановлено, що позивач не звертався до нотаріуса чи до іншого реєстратора для того щоб зареєструвати за собою право власності на майно, відповідно до договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Також позивачем не надано будь-яких доказів про те, що він позбавлений можливості з вини відповідача реалізувати своє право на звернення стягне6ння в позасудовий спосіб, тому колегія суддів приходить до висновку, що звернення з даним позовом в спосіб обраний позивачем є передчасним .

При цьому колегія суддів погоджується з доводами скарги з приводу не відповідності висновків суду встановленим обставинам справи, щодо подвійного стягнення.

Оскільки попередні судові рішення про стягнення заборгованості не виконані, відповідно банк має право звернутись до суду з вимогою про звернення стягнення на майно для погашення заборгованості в тому числі вже зафіксованої попередніми судовими рішеннями та нової заборгованості , яка виникла в інший-новий період.

При цьому в судовому порядку, може бути реалізований спосіб звернення стягнення через проведення прилюдних торгів, або в порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Також колегія суддів роз'яснює, що в разі наявності об'єктивних перешкод у позивача для звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб, шляхом визнання права власності. (відмови нотаріуса чи інших реєстраційних органів в реєстрації такого права, чи перешкод з боку відповідача для реалізації такого права) позивач в даній справі не позбавлений права повторно звернутись до суду з аналогічним позовом, пославшись на нові обставини, щодо неможливості реалізації ними такого способу звернення стягнення , як реєстрація за ними прва власності на іпотечне майно.

При цьому, колегія суддів також враховує і те, що вимога банку про звернення стягнення та визнання права власності на розташований на земельних ділянках об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, та будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі не може бути задоволена, оскільки вищевказані об'єкти не передавались в іпотеку. В договорі лише зазначено, що на земельних ділянках які передані в іпотеку розташовані об'єкти незавершеного будівництва.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Помилкове посилання суду в рішенні на подвійне стягнення, в цілому не впливає на його правильність, з огляду на не доведеність позивачем порушення його права на звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за ним права власності.

Позивач навіть не намагався реалізувати це право шляхом реєстрації свого права власності в реєстраційних органах, в порядку передбаченому договором, а тому звернення до суду саме з такими вимогами є передчасним.

Суд обґрунтовано з цих підстав відмовив в задоволенні позову .

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: