Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/8465/15 головуючий у 1 інстанції Кулик В.Б.
провадження № 22-ц/778/1209/16 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє» про визнання права користування жилим приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє» про визнання права користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначивши, що з листопада 2011 року позивач проживає у вищевказаній квартирі та вселився в неї з усного дозволу керівництва МКП «Основаніє», оскільки в цей час працював слюсарем-сантехніком ЖЕД № 1. Квартира є комунальною власністю, особовий рахунок відкрито на ім'я позивача. Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 365/73 від 28.09.2012 року було оформлено перепланування квартири. Він виконує всі права та обов'язки наймача, своєчасно та в повному обсязі сплачує всі рахунки з квартирної плати та комунальні послуги, але йому відмовляють у реєстрації у квартирі , порушуючи та не визнаючи його права як наймача щодо користування житлом, внаслідок чого він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

У зв'язку з зазначеним позивач просив суд визнати право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його змінити. За роз'ясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Як вбачається із матерів справи, що в період з листопада 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 (а.с. 14). За поясненнями позивача, у вищевказану квартиру він вселився з дозволу керівництва КП «ВРЕЖО № 11» у листопаді 2011 року, оскільки працював слюсарем-сантехніком у ЖЕД № 1.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.09.2012 року № 365/73 вирішено оформити раніше виконане перепланування квартири АДРЕСА_1, в якій мешкає ОСОБА_2 (а.с. 4). На ім'я позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунку квартплати за проживання у квартирі (а.с. 7).

Позивач звертався до відповідачів із заявами про надання дозволів на реєстрацію в квартирі (а.с. 16, 17). Листом від 17.11.2015 року за № 14625/13 МКП «ОСНОВАНІЄ» повідомило позивачу про те, що для реєстрації в квартирі необхідно подати: письмову заяву про реєстрацію місця проживання; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (у разі зміни місця проживання в межах України); документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Повідомлено, що у разі надання зазначених документів до центру обслуговування абонентів по АДРЕСА_1, буде проведено реєстрацію місця проживання позивача (а.с. 15).

В обґрунтування своїх вимог про визнання право користування квартирою, позивач зазначає, що він виконує свої обов'язки в якості наймача щодо своєчасної сплати комунальних послуг, незважаючи на що не може зареєструватися у квартирі АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції зазначив проте, що усний дозвіл керівництва КП «ВРЕЖО № 11» на вселення в 2011 році позивача до спірної квартири не є підставою для визнання права користування відповідною квартирою, а Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не визначено того, що рішення суду про визнання права користування квартирою входить до переліку документів, на підставі якого здійснюється реєстрація особи в житловому приміщенні.

. Суд дійшов висновку проте, що посилання позивача на вимоги ст. ст. 2, 9, 16, 63 - 65 ЖК України, ст. 47 Конституції України є безпідставними, оскільки вказані норми безпосередньо не регулюють спірні правовідносини, при вирішенні спору суд вважає , що правовідносини регулюються ст. 2,3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка гарантує право є громадян свободу пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Проте, колегія судів не може погодитися з таким визначенням судом першої інстанції регулювання правовідносин.

Позивач у своєму позові не вимагав зареєструвати його у спірній квартирі, а обґрунтовував порушення та не визнання своїх прав щодо користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1, відмовою у реєстрації в квартирі. Проте самі вимоги були обрані позивачем у спосіб, визначений на власний розсуд - про визнання права користування жилим приміщення.

Згідно зі ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 15, 20 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який обирає на власний розсуд.

За обставинами справи позивач не надав до органу реєстрації місця проживання всіх необхідних документів для проведення його реєстрації в квартирі, звернувся до Виконавчого комітету Запорізької міської ради з заявою про визнання права користування жилим приміщення квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку зі тим, що він за власні кошти зробив ремонт та реконструкцію приміщення (а.с.17, на що йому було надано відповідь , що для розгляду заяви йому треба надати правоустановчі документи на квартиру, довідку з місця проживання про склад сім'ї. (а.с.15) ).

Позивач звертався із заявою про видачу ордеру (а.с.145-146), та йому була надана відповідь, проте, що він не перебуває на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, а тому відповідно до вимог ст. 42, 43 ЖК України, виконком не може винести рішення про надання йому житлового приміщення, а відповідно і видати ордер. (а.с.147)

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи позивач поселився у спірну квартиру з дозволу керівництва МКП «Основаніє», оскільки в цей час працював слюсарем-сантехніком ЖЕД № 1 та зробив в квартирі ремонт та реконструкцію, на його ім'я відкритий особовий рахунок для сплати комунальних послуг, укладені договори про надання послуг з утримання і споруд та прибудинкових територій (а.с.86-91)

Квартира АДРЕСА_1 на час розгляду справи не віднесена до службового житла.

Згідно ч. 1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не стояв на квартирному обліку він не перебував на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, (а.с. 147), виконкомом Виконавчого комітету Запорізької міської ради, як розпорядником житлового фонду не приймалося рішення про надання спірного житла позивачу та не видався йому ордер, який є єдиною підставою для вселення та укладання договору найму, а рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 365/73 від 28.09.2012 року, яким було дозволено оформити перепланування квартири ОСОБА_2 за рахунок власних коштів відповідно до узгодженої проектно - смітної документації та внести зімни до інвентарної справи щодо житлової, корисної та загальної площі будинку та квартири (а.с.4) , договори про надання послуг з утримання і споруд та прибудинкових територій (а.с.86-91), як і зроблені ремонти, за відсутності ордеру на жиле приміщення, виданого відповідно до ст.58 ЖК України , який є єдиною підставою для визнання права користування жилим приміщення, не є за положеннями 1 ст. 5, 51 ч. 1 ст. 58, ст. 61 ЖК України для визнання права користування жилим приміщення.

Матеріали свідчать проте, що Виконавчим комітетом Запорізької міської ради не виносилося рішення щодо передачі спірної квартири ОСОБА_2 у постійне користування, та як визнає позивач, ордер на вселення в зазначену квартиру йому не видавався, що передбачено положеннями статей 51, 58 Житлового кодексу Української РСР, а тому позов про визнання за позивачами права користування спірним житловим приміщенням на умовах житлового найму не підлягає задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що позивач звертався до відповідача щодо видачі ордеру, та з приводу реєстрації, але отримує лише формальні відписки, зробив ремонт, є учасником бойових дій, та стоїть на військовому обліку у спірній квартирі, уклав договори про надання послуг, як споживав послуг спірної жилої площі, не приймаються колегією судів, оскільки позивач не перебував на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, розпорядником житлового фонду - Виконкомом Запорізької міської ради не виносилося рішення про надання спірної квартири йому у користування, як і не видавався йому ордерна вселення в зазначену квартиру, за позовними вимогами позивач не оскаржує відмову відповідача ( а.с.147) щодо видачі ордеру, який є єдиною підставою для укладання договору найму та вселення в житлові приміщення державного житлового фонду.

Оскільки позивач всупереч вимогам ст. ст. 51, 58, 61 ЖК України не підтверджує своїх житлових прав щодо користування спірним приміщенням, отже відповідно до вимог ст. 3, 4, 11 ЦПК України, ст. 15, 20 ЦК України, його вимоги не підлягають захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб захисту.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять іншого обґрунтування у чому полягає порушення прав позивача та вимог матеріального і процесуального права, а тому не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення. За таких обставин судова колегія вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, як проте вимагає позивач, відсутні.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позову про відмову у задоволенні позову про визнання права користування жилим приміщення необхідно змінити в частині правового обґрунтування,

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування. В решті рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: