АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 549/128/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2139/16Головуючий у 1-й інстанції Орел І. І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2

на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Чумак О.В., -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що він є власником житлового АДРЕСА_1. При проведенні реєстрації будинку на своє ім'я, виявилось, що в ньому також зареєстрований відповідач, який не є членом його сім'ї, не сплачує комунальні платежі та більше шести місяців не проживає в будинку

Згідно уточнень до позовної заяви від 01 квітня 2016 року, ОСОБА_5 просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не є членом його сім'ї, усунувши таким чином перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що місцевим судом не враховано те, що він ніколи не був членом сім'ї ОСОБА_6, яка являлась колишнім власником даного будинку, тому на нього не поширюється положенням ст.405 ЦК України та ст.ст. 156, 157 ЖК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав, визначених п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 п.п.1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміні рішення є в тому числі неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 грудня 2015 року, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,07 га, кадастровий номер НОМЕР_1 /а.с. 13/.

Згідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 грудня 2015 року, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 0, 07 га, що розташована я в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 /а.с. 13/.

Відповідно до копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2015 року, єдиним власником житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 а також земельної ділянки розміром 0,07 га, кадастровий номер НОМЕР_1, занчиться ОСОБА_5 /а.с. 11, 12/.

З довідки, виданої виконкомом Кізлівської сільської ради Чорнухиснського району вбачається, що ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_1 і згідно акта обстеження від 01 березня 2016 року, в господарстві, де він зареєстрований в АДРЕСА_1, дійсно більше півроку ОСОБА_3 не проживає /а.с. 10/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 втратив право користування спірним житловим приміщенням внаслідок припинення права власності на будинок колишньої власниці ОСОБА_7, керуючись при цьому правовою позицією Верховного Суду України від 04 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14.

Проте, судом не враховано, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів не може погодитись з вищезазначеними висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 04 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14, якою керувався суд при ухваленні рішення, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Отже, для застосування наведених правових положень у даній категорії справ, необхідне встановлення юридично важливого факту перебування особи, право користування житловим приміщення якої визнається втраченим, у близьких родинних відносинах з попереднім власником житлового приміщення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не був членом сім'ї колишньої власниці будинку ОСОБА_7, а тому за обставин даної цивільної справи положення ст. 383 ЦК України застосуванню не підлягають, так як втрата ОСОБА_7 права власності на спірне житлове приміщення не несе для відповідача правових наслідків.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, звернувшись до суду з позовом про визнання припиненим права користування житловим приміщенням, і посилаючись, як на підставу своїх вимог, на ту обставину, що ОСОБА_3 не є членом його сім'ї, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки у даному випадку відповідач по справі проживає у спірному помешканні не на підставі сервітутного права члена сім'ї його власника.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 цього Кодексу є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, у зв'язку з обранням позивачем неправильного способу захисту порушеного права.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст.307, п.1,3,4 ч. 1 ст. 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 червня 2016 року скасувати. Постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) Ю. В. Дряниця

(підпис) Л. І. Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак