Справа № 236/1523/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю секретаря Білоус Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних позовних вимог - орган опіки та піклування Лиманської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька, суд

ВСТАНОВИВ:

23.06.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд неповнолітньоїдитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу та супроводження батька.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з*явилась, до суду надала заяву з проханням розглянути справу в її відсутності, просить позов задовольнити, не заперечує проти прийняття заочного рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, але 01.07.2015 року надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності. Відповідно до позовних вимог зазначив, що не заперечує проти задоволення позову.

Представник органу опіки і піклування Лиманської міської ради - третьої особи ОСОБА_4, який діє на підставі довіреністі, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є законними, обгрунтованими, та відповідають інтересам малолітньої дитини.

Дослідивши подані стороноюдокументи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями:

статті 33 Конституції України;

Законом України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-XII, з наступними змінами і доповненнями;

Правилами оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями;

статтями 141, 150, 152, 155 Сімейного кодексу України;

статтею 313 Цивільного Кодексу України;

цивільно процесуальним законодавством України.

Судом встановлено, що 07.08.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб актовий запис № 109, який розірвано рішенням Краснолиманського міськсуду Донецької області від 06.11.2012 року(а.с. 7).

Від сумісного життя сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії 1-НО № 420599, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 8). Дитина на даний час проживає разом із позивачем - матрі*ю ОСОБА_1

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток

Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України).

Батько малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 добровільно в нотаріальному порядку, не бажав надати згоду на виїзд дочки з матір*ю ОСОБА_1 за кордон на оздоровлення.

Позивач бажає забезпечити малолітній дочці оздоровлення за кордоном.

Статетю 313 ч.1, ч.3 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, довгий час участі у вихованні дитини не приймає, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків.

Однак, позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останньої та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати при наявності бажання участь у вихованні неповнолітньогосина, та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо оздоровлення разом з матір'ю за кордоном.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню бо є необхідність надати позивачу дозвіл для її неповнолітньої дитини на тимчасовий одноразовий виїзд за кордон у супроводі позивача без згоди та супроводу відповідача до Турції на оздоровлення.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, 141, 150 ч.2, 152 ч.1, 155 СК України, ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних позовних вимог - орган опіки та піклування Лиманської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька - задовольнити повністю.

Надати дозвіл неповнолітній дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий одноразовий виїзд за кордон у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до держави Турції, з дня набрання законної сили рішенням суду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд у 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя: