У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Златобанк» про стягнення депозитних вкладів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 22 листопада 2013 року між нею та ПАТ «Златобанк» укладено договір банківського вкладу № 051418 «Класичний» в іноземній валюті, предметом якого є розміщення позивачем в банку строкового вкладу у розмірі 130000 євро, строком до 27 листопада 2014 року, з щомісячною виплатою процентів у розмірі 8 % річних. Крім того, між сторонами було укладено угоду про приєднання до публічної пропозиції про комплексне обслуговування фізичних осіб № 072962 від 4 листопада 2014 року, відповіднодо умов якого позивачем було внесено на вкладний рахунок грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, строком до 4 грудня 2014 року, з щомісячною виплатою процентів у розмірі 9,25 % річних. 11 грудня 2014 року вона звернулась до відповідача із заявами про видачу вкладів, однак станом на день подачі позову до суду грошові кошти їй повернуті не були. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Златобанк»на користь ОСОБА_3 суму коштів за договорами вкладу у розмірі 130000 євро, що відповідно до курсу НБУ станом на 23 лютого 2015 року складає 4162600 грн, 40000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 23 лютого 2015 року складає 1133600 грн., та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Златобанк» укладено договір банківського вкладу № 051418 «Класичний» в іноземній валюті, предметом якого є розміщення позивачем в банку строкового вкладу у розмірі 130000 євро, строком до 27 листопада 2014 року, з щомісячною виплатою процентів у розмірі 8 % річних. Крім того, між сторонами було укладено угоду про приєднання до публічної пропозиції про комплексне обслуговування фізичних осіб № 072962 від 4 листопада 2014 року, відповіднодо умов якого позивачем було внесено на вкладний рахунок грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, строком до 4 грудня 2014 року, з щомісячною виплатою процентів у розмірі 9,25 % річних.

11 грудня 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявами про видачу вкладів, однак станом на день подачі позову до суду грошові кошти їй повернуті не були.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк», згідно з яким з 14 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Златобанк».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виключає можливість стягнення з банку коштів за договором банківського вкладу між сторонами.

Однак з такими з висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 1058 ЦК Укрїни до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією; (відмиванням) доходів, одержаним; злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку, у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, в редакції на час вирішення спору, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Частиною другою цієї статті встановлено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із того, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, положень наведених норм Закону, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Отже, у вказаній справі, виходячи із підстав і предмета позову, позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває.

Згідно функцій Фонду, визначених ст. 4 Закону, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат.

Тобто Фонд лише гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону, в т. ч. за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби.

Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк.

При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Таке рішення не зобов'язує Фонд проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону, або ж порушувати встановленому ним черговість виплат.

На користь цього свідчить і те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржника його закінчення, після чого виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку із запровадженням у відповідача тимчасової адміністрації та наведених у рішенні мотивів його ухвалення.

Колегія суддів виходить із того, що правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс15, яка розглянута ним у порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України, застосуванню не підлягає.

Згідно правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорення його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.

При цьому колегія суддів виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.

Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди апеляційний суд виходив із того, що чинним законодавством у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Однак, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Апеляційний суд на вказані норми права уваги не звернув, не врахував, що у разі розміщення вкладу у банку фізичною особою остання є споживачем послуг, які надає фінансова установа, отже правовідносини між ними регулюються і нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що чинним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах, не з'ясував, чи є підстави для її відшкодування відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене ним рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук