Справа № 383/449/16-ц
Провадження №2/383/283/16
24 червня 2016 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Бондаренко В.В.,
секретаря Оверченко Л.В.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судового засідання Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (ОСОБА_3) Васильовича до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення боргу за договором позики, -
В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 позов підтримав в повному та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник якого в судове засідання не зявився (а.с.15), про причини неявки суд не повідомив. Від нього до суду не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, та не надійшло інформації про причини неявки, тому його неявка в судове засідання визнана судом без поважних причин, та у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд зі згоди представника позивача ухвалює заочне рішення у справі.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3, що народився 23 листопада 1958 року в селі Кетриш Фалештського району Молдова, змінив імя, про що 20 числа січня місяця 2016 року складено відповідний актовий запис №2, на ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії І-ОЛ №004717, виданого 14 червня 2016 року Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с. 17) та копіями паспортів позивача (а.с. 18-21).
Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2).
Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання позики позичальнику.
Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. (такі висновки Верховного Суду України викладені у постанові по справі №6-79цс14 від 2 липня 2014 року).
За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення).
Судом встановлено, що 29 квітня 2014 року між ОСОБА_5, що надалі іменується як Позикодавець, та Державне підприємство «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, що надалі іменується як Позичальник, укладено договір, що поіменований сторонами як «договір позики», за пп. 1.1 п.1 якого позикодавець надає позичальнику позику, а останній зобовязується повернути вартість отриманої позики у визначений цим Договором строк, що підтверджується ксерокопією вказаного договору (а.с.6-7).
Передання посівмату сої в кількості 9200 тон та Раундап в кількості 200 літрів відповідачу підтверджується ксерокопією накладної №23 від 29 квітня 2014 року (а.с.8).
Згідно ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили .
З аналізу ст.638, ч.2 ст.640, 1046 ЦК України, вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору з моменту передання суми позики.
Зі змісту вищевказаних положень договору (пунктів 1, 2) встановлено, що вказаний договір, що сторони поіменували як «договір позики», спрямований на відчуження позивачем посівного матеріалу сої та гербіциду відповідачу за плату, що складає вартість вказаних речей в сумі 115000 грн., адже за його умовами відповідач зобовязується повернути не передані сою і гербіцид, а вартість цих речей. В цей же час договір не містить зобовязання позичальника повернути передані предмет (сою та гербіцид), що свідчить про те, що вказана істотна умова договору позики щодо обовязку повернення предмету позики відсутня, з чого суд приходить до висновку, що вказаний договір не є доказом укладення сторонами договору позики, що узгоджується з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 18 грудня 2014 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі №6-144цс15.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2 ст.235 ЦК України).
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою спрямований на відчуження майна за плату підпадає під регулювання положень глави 54 «КУПІВЛЯ-ПРОДАЖ» Цивільного кодексу України.
Однак, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 11 ЦПК України). Таким чином, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (які є підставою позову), а саме те, що сторонами укладено договір позики, не доведено позивачем належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України на підтвердження підстав позову, адже спростовується самими умовами вказаного договору.
З огляду на вище викладене та оскільки при розгляді справи суд встановивши дійсну правову природу договору та спірних правовідносин позбавлений можливості змінювати підставу позову, адже її визначає лише позивач, суд приходить до висновку, що позов із вказаних підстав задоволенню не підлягає, у звязку з чим у його задоволенні слід відмовити.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог із вказаних підстав позову та необхідності відмови у його задоволенні.
Керуючись ст.ст. 207, 235, 638, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-61, 79, 88, 213-215, 218, 224, 360-7 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_2 (ОСОБА_3) Васильовича до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення боргу за договором позики від 29 квітня 2014 року відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги через Бобринецький районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Бобринецьким районним судом Кіровоградської області за письмовою заявою відповідача поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Бондаренко