Справа № 357/4164/16-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/4520/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 09.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Білоконь О.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановила :

у квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач у 1986 році разом зі своїм братом ОСОБА_5 за власні кошти зробили металевий човен, який у квітні того ж року спустили на воду річки Рось в місті Білій Церкві в районі Таращанського провулку.

З того часу човен постійно знаходився на воді, навіть ремонтували його на березі річки.

У травні 2009 року його брат запропонував продати цей човен за 6000 грн., а гроші поділити порівну.

Позивач вирішив викупити човен у брата, сплативши за його частину 3000 грн., наступного дня він передав брату за місцем проживання останнього по пров. Таращанському,19 вказану суму коштів.

14 березня 2016 року він разом з ОСОБА_6 виявили, що човен зник, з приводу чого звернулися до поліції, під час проведення перевірки працівники поліції встановили, що човен забрав відповідач ОСОБА_3, оскільки вважав його власністю покійного ОСОБА_5

Просив витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 належний позивачу металевий човен, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позову, а також неповним зясуванням усіх фактичних обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Апелянт, вважає, що висновки суду першої інстанції є надуманими, необґрунтованими, незаконними та несправедливими по відношенню до апелянта, які випливають з того, що судом першої інстанції не вивчались матеріали даної справи, а також суд першої інстанції не володіє даними щодо обставин справи, а також не надавалась належна оцінка доказам по справі, що призвело до таких висновків.

Також, ОСОБА_2 вказує, те що металевий човен постійно знаходився не біля ОСОБА_5П, а на річці біля дому № 19 по провулку Таращанському. Цей будинок належав на 3/5 ОСОБА_5, а на 2/5 ОСОБА_5, його родичам.

Крім того, апелянт стверджує, що металевий човен належить саме йому ОСОБА_2, а ОСОБА_3 незаконно без відповідної підстави володіє ним і на час подання апеляційної скарги.

Просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а судові витрати стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, його брат ОСОБА_5 проживав ІНФОРМАЦІЯ_2, мав на праві власності 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності, виданого Білоцерківським УЖКГ 03.05.2001 року, зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 04.05.2001 року за реєстровим номером 7774 в книзі 71.

27 травня 2013 року ОСОБА_5 помер.

Спадщину на все належне йому майно на підставі заповіту, посвідченого 06 квітня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, прийняла дочка спадкодавця ОСОБА_8 дружина відповідача.

Наведені обставини стверджуються копією заповіту та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.04.2015 року, оформленого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 на 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по провулку Таращанському,19 в м. Білій Церкві на імя ОСОБА_8, ці обставини також не заперечуються особами, які беруть участь у справі (а.с.20,21).

Згідно копії ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 36965358 від 29 квітня 2015 року, за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на 3/5 частки зазначеного вище житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2015 року (а.с.22).

Також встановлено, що позивач 14 березня 2016 року звернувся з письмовою заявою до Білоцерківського відділу поліції, в якій просив вирішити ситуацію з чоловіком його племінниці ОСОБА_3, котрий 13 березня 2016 року незаконно взяв належний позивачу човен і не повернув його.

В результаті проведеної перевірки працівниками поліції було встановлено, що дійсно ОСОБА_3 забрав металевий човен 12 березня 2016 року близько 16 год. з річки та перемістив його до гаражного приміщення домоволодіння №19 по провулку Таращанському в місті Білій Церкві для приведення човна до належного стану, оскільки вважав, що після смерті ОСОБА_5, який був власником човна, все його майно перейшло у власність дружини ОСОБА_3

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Як передбачено у ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно п.5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України, якщо норми іншиx законів містять посилання нa неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тo для цілей їх застосування використовуєтьcя сума в розмірі 17 гpивень, крім норм адміністративного тa кримінального законодавства в чaстині кваліфікації злочинів абo правопорушень, для якиx сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється нa рівні податкової соціальної пільги, визнaченої підпунктом 169.1.1 пyнкту 169.1 статті 169 рoзділу ІV цьогo Кодексу для відповідного року.

За приписами ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547,719,981,1055,1059,1107,1118 ЦК тощо.

Крім того, зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ст.387 ЦК України, на яку посилається позивач, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, ця норма ЦК надає право саме власнику майна на витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

В п.23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що відповідно до ст.387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таких безспірних доказів суду позивачем не надано, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді