АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5273/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Куренков Є.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що є єдиною спадкоємицею свого покійного чоловіка ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя її чоловік відчужив належну йому на праві власності квартиру, а отримані від продажу квартири кошти у розмірі 115 500 доларів США позичив її доньці, своїй пасербиці, та її чоловіку, відповідачам у справі, строком до 01 січня 2012 року, які вони витратили на придбання власного житла. Після смерті чоловіка вона прийняла спадщину в повному обсязі в і порядку правонаступництва до неї перейшли всі права кредитора, яким був спадкодавець, у зобов'язанні, на підтвердження якого видана розписка від 21 вересня 2007 року. Після смерті її чоловіка відповідачі не заперечували свого обов'язку щодо повернення суми позики у строк, визначений розпискою, але в подальшому свої зобов'язання не виконали, що стало підставою для її звернення до суду.

Оскільки відповідачі використали позичені кошти в інтересах своєї сім'ї, а саме набули майно(квартиру) в спільну сумісну власність, яке згодом поділили між собою порівну, вони зобов'язані повернути борг за договором позики від 21.07.2007, а саме кожен винен їй по Ѕ частині суми боргу.

Просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з кожного, 461 422 грн. 50 коп., що є еквівалентом 57 750 доларів США по курсу НБУ на день подання позову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки грошові кошти у сумі 115 500,00 доларів США, отримані у позику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернуті не були. Крім того, ОСОБА_3 визнала позов у повному обсязі. Також посилається на те, що не зважаючи на неодноразові звернення до суду першої інстанції, не отримала повний текст рішення суду, який не виготовлено до теперішнього часу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

ОСОБА_3 визнала факт отримання грошей від померлого вітчима та просила суд справедливо розподілити борг між нею та колишнім чоловіком ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ч.3 ст.208 судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду.

Статтею 209 ЦПК України визначено, що суди ухвалюють рішення негайно після закінчення судового розгляду. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного тексту рішення може бути відкладено на строк не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити у тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписано всім складом суду і приєднане до справи.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини (ст.215 ЦПК України).

У порушення вищевикладених процесуальних норм повний текст рішення судом не виготовлено. Повернути справу до суду першої інстанції відповідно до вимог ч.7 ст.297 ЦПК України для вчинення даної процесуальної дії суд апеляційної інстанції позбавлений можливості, оскільки головуючий у справі - суддя Куренков Є.С. Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року звільнений за порушення присяги.

З урахуванням зазначених обставин ухвалене у справі рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню відповідно до вимог статті 309 ЦПК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визначити з яких підстав виходив суд першої інстанції, відмовляючи в заявленому позові, яку оцінку надав доказам у справі, в ході апеляційного розгляду колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 21 вересня 2007 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_7 гроші в сумі 583 275,00 грн., що відповідно до курсу НБУ станом на 21 вересня 2007 року еквівалентно 115 500,00 доларів США на купівлю нею та її чоловіком ОСОБА_2 квартири в ВАТ «ДБК-4» в м. Києві та зобов'язалась повернути грошові кошти в розмірі 115 500,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату повернення коштів, але не пізніше 01 січня 2012 року (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.10).

Спадкоємицею майна померлого ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом ( статті 514, 516 ЦК України).

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від час прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст.1268 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

ОСОБА_1 не відмовлялась від спадщини, а, навпаки, вчинила дії відповідно до закону, звернувшись до нотаріальної контори з заявою щодо прийняття спадщини.

Таким чином, до ОСОБА_1, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, перейшли права кредитора за договором позики від 21 вересня 2007 року.

З урахуванням викладеного доводи представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 щодо відсутності у ОСОБА_1 права вимоги колегія суддів вважає неприйнятними.

Так, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 21 вересня 2007 року, на яку посилалась позивач, ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_7 583 275,00 грн., що відповідно до курсу НБУ станом на 21 вересня 2007 року еквівалентно 115 500,00 доларів США, які зобов'язалась повернути в розмірі 115 500,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату повернення коштів але не пізніше 01 січня 2012 року (а.с.9).

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики, ОСОБА_1 посилалась на те, кошти за договором позики були отриманні та використані ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, а саме, на купівлю відповідачами квартири АДРЕСА_1 на підставі інвестиційного договору від 18 червня 2007 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених письмових доказів колегія суддів вважає обставину, що сума позики була використана в інтересах сім'ї ОСОБА_3 не доведеної виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані за договором позики бралися ОСОБА_3 за погодженням з ОСОБА_2 та були використані в інтересах їх сім'ї.

В свою чергу, визнаючи позов, не надала таких доказів і ОСОБА_3

Напроти, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2003 року по 08 листопада 2011 року (а.с.16,18).

Відповідно до договору про поділ майна подружжя від 03 лютого 2012 року квартира АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.05.2009 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначену квартиру та визнано за кожним із відповідачів право власності на Ѕ частину квартири (а.с.19-20, 21, 46).

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК).

Укладаючи в лютому 2012 року договір про поділ майна, набутого під час шлюбу, колишнє подружжя борги не ділили. При цьому, відповідач ОСОБА_3 не заявила про існування боргу за договором позики, який був укладений нею в 2007 році.

Також звертає на себе увагу і той факт, що квартира АДРЕСА_3 була придбана шляхом укладання інвестиційного договору за місцем роботи відповідача ОСОБА_2 з наданням останньому пільгових умов як робітнику будівельної компанії. Загальна дійсна вартість квартири становила 261 148, 32 грн. (а.с.17), перший внесок у розмірі 78 368,28 грн., що становить фактично одну третину від вартості квартири, було здійснено 18 червня 2007 року (а.с.78), тобто за декілька місяців до укладення договору позики. Доказів існування інших боргових зобов'язань, на що посилалась в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, остання суду не надала.

ОСОБА_1 посилалась на те, що кошти у сумі 115 500 доларів, що становило на той час 583 275 грн., які були позичені родині ОСОБА_3, отримані покійним ОСОБА_7 від продажу належної йому квартири 21.09.2007 року (а.с.7-8).

В той же час, 01 листопада 2007 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_7 купив 24/100 частин квартири АДРЕСА_4, продаж було вчинено за 252 500 грн., що убачається із копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованому в реєстрі № 9129 (а.с.147-150).

Крім того, 23 січня 2008 року ОСОБА_7 придбав автомобіль CHERY S11QQ1083 за 33 740 грн. (а.с.129,179).

Колегія суддів відхиляє посилання представника позивача ОСОБА_8 на вимоги ч.2 ст.65 СК України як на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3, отримавши позику, діяла за згодою свого чоловіка як безпідставні, оскільки дана норма стосується лише розпорядження майном, що є об'єктом справа спільної сумісної власності подружжя. Отримання ж позики одним із подружжя породжує обов'язки лише для цієї особи, за виключенням того факту, що кошти, отримані в позику, використані в інтересах сім'ї, але тоді такий факт потребує доведенню належними доказами. ОСОБА_3, визнаючи пред'явлений позов, таких доказів суду не надала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 на підставі ч.4 ст.65 ЦК України є не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

В той же час до теперішнього часу сума боргу ОСОБА_3 за договором позики, на підтвердження якого видано розписку від 21.09.2007, не повернута. Дана обставина відповідачкою не заперечується.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, а також умови укладеного сторонами договору, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 461 422,50 грн. суми боргу за договором позики від 21 вересня 2007 року.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 658,05 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 461 422,50 (чотириста шістдесят одну тисячу чотириста двадцять дві) грн. за договором позики від 21 вересня 2007 року, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 658,05 (три тисячі шістсот п'ятдесят вісім) грн., а всього 465 080,55 (чотириста шістдесят п'ять тисяч вісімдесят) грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль