УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Ситнік О.М., ТкачукаО.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири до попереднього стану, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування;

за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», про визнання добросовісними набувачами квартири,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», поданою представником Приймичем Романом Юрійовичем, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року,

та за касаційною скаргою ОСОБА_11, поданою представником ОСОБА_12, на рішення апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, уточненим у листопаді 2014 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк»), ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири до первинного стану, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, в якому просила:

- скасувати право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1:

- визнати договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. 18 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним;

- скасувати право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Белопольською&nbsp;І.Р. 25 січня 2007 року, укладений між продавцем ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсним;

- скасувати право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10 липня 2007 року № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1;

- скасувати наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06 грудня 2007 року № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3»;

- скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 06 грудня 2007 року, видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім'я ОСОБА_6;

- скасувати право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3:

- повернути квартиру АДРЕСА_1 у правовий стан, в якому вказана квартира знаходилися до 16 жовтня 2006 року, відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_2, виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22 липня 1994 року на ім'я ОСОБА_15;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що її чоловік ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті відкрилась спадщина та позивачка звернулась до Шостої Львівської державної нотаріальної контори про оформлення спадщини. При розгляді особистих документів з'ясувалося, що ОСОБА_16 був спадкоємцем за заповітом, який склала його тітка ОСОБА_17, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_15 заповіла свою квартиру АДРЕСА_5 своєму племіннику та чоловіку позивачки ОСОБА_16 Таким чином, позивачка вважає, що є спадкоємицею квартири АДРЕСА_6 після смерті свого чоловіка.

Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року задоволено позов ОСОБА_4 до КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_5. У подальшому відповідач ОСОБА_4 на підставі вказаного рішення суду зареєструвала право власності на спірну квартиру. На підставі договору-купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2006 року Журомською М.В. відповідач ОСОБА_4 продала, а відповідач ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_5 і зареєстрував право власності на вказану квартиру. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу БєлопольськоюІ.Р. 25 січня 2007 року, відповідач ОСОБА_5 продав, а відповідач ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_6. Також ОСОБА_6 придбала за договором купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_4 та ОСОБА_6., квартиру АДРЕСА_7 та зареєструвала право власності на вказану квартиру.

Вказує, що на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06 грудня 2007 року № 1709-Ж-Л2 «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_8» та розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10 липня 2007 року № 537 «Про надання дозволу на об'єднання АДРЕСА_25 вказані квартири об'єднано в одну під номером 7 та оформлено за ОСОБА_6 право приватної власності в цілому на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_10.

Позивачка зазначає, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2013 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до КП ЛOP «БТІ та ЕО» про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності, тому всі вказані вище договори є недійсними, а все одержане за цими договорами майно підлягає поверненню до первинного стану.

Посилаючись на вказане, позивачка просила задовольнити її позов.

У червні 2014 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ПАТ «Мегабанк», про визнання добросовісними набувачами квартири, в якому просив:

- у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири в первісний етап відмовити;

- визнати ОСОБА_7та ОСОБА_6 добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_11.

Свої позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі ним та ОСОБА_6було придбано квартири АДРЕСА_1 В подальшому у процесі реконструкції квартири були об'єднані в одну, дана квартира передана в іпотеку ПАТ «Мегабанк». Після реконструкції квартир № № 7, 7а не існує, після об'єднання є чотирикімнатна квартира, в якій проведено реконструкцію та перепланування. Тому вважає, що спірна квартира набута ним та ОСОБА_6 на законних підставах. На підставі наведеного просив задовольнити його позов.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним.

Скасовано право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсним.

Скасовано право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, набуте згідно з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10 липня 2007 року № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1».

Скасовано наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06 грудня 2007 року № 1709Ж-Л 2«Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3».

Скасовано свідоцтво про право власності від 06 грудня 2007 року № НОМЕР_1, видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім'я ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_10.

Повернуто квартиру АДРЕСА_1 у правовий стан, в якому вказана квартира знаходилися до 16 жовтня 2006 року відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_2, виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22 липня 1994 року на ім'я ОСОБА_15

У решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк» просить ухвалені у справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_11 просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_19, ОСОБА_5, ОСОБА_6 набули права власності на спірну квартиру АДРЕСА_12 на законних підставах, тому усі подальші дії відповідачів з її відчуження, об'єднання, оформлення права власності є законними, тому вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження спірної квартири, які були вчинені після першого недійсного правочину, не підлягають задоволенню, майно може бути лише витребувано від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що АДРЕСА_13 вибула з власності ОСОБА_16 поза його волею на підставі рішення суду, яке було скасоване у 2013 року, і відповідно, вибула з власності його спадкоємця ОСОБА_3 також поза її волею, остання правильно обрала спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання усіх договорів купівлі-продажу спірної кв. № 7-а недійсними, що відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України із скасуванням права власності та реєстрації права власності як правових наслідків визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом спору є право власності позивачки на АДРЕСА_14 в порядку спадкування, що незаконно вибула із власності спадкодавця ОСОБА_16, який прийняв спадщину, була незаконно відчужена та об'єднана з іншого квартирою № 7 у цьому ж будинку.

Колегією суддів установлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_15 із спільними комунальними виходами з кв. № 7, загальною площею 56,10 кв.м до якої належить комора в підвалі площею 5,0 кв. м, згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 22 липня 1994 року № НОМЕР_2, належала на праві власності в порядку приватизації ОСОБА_17 (а. с. 15, т. 1).

На підставі заповіту, укладеного 30 серпня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Жолубак С., зареєстрованого в реєстрі за № 1-5149, ОСОБА_15 заповіла належну їй на праві власності АДРЕСА_1 ОСОБА_16 (а. с. 16, т. 1), з яким позивач у даній справі ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 1979 року (а. с. 5, зворот т. 1, штамп в паспорті ОСОБА_3).

З долученої до матеріалів цивільної справи копії спадкової справи № 44 Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_15, вбачається, що її спадкоємець за заповітом ОСОБА_16 в межах шестимісячного строку 07 червня 2002 року звернувся із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15, тому відповідно до положень п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року (чинній на час відкриття спадщини) вважається, що він прийняв спадщину та набув права власності на квартиру АДРЕСА_16.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статті 548, 549 ЦК України 1963 року не пов'язували збереження або втрату набутого спадкоємцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР).

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі статтею 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після відкриття спадщини.

Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_21, не встановлював обмежувального строку для одержання свідоцтва про право на спадщину та п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, чинної на час прийняття спадщини ОСОБА_22, а також ст. 1298 ЦК України та п. 210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинних на час смерті ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1 року), не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва, а Інструкцією прямо передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства ОСОБА_16 як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна - АДРЕСА_17.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-42цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язково для всіх судів України, і не погодитись з такою позицією у колегії суддів немає підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, неотримання ОСОБА_16 до дня смерті свідоцтва про право на спадщину за заповітом не позбавляє його права на власності на АДРЕСА_18.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

З долученої до матеріалів цивільної справи копії спадкової справи № 48/10 Шостої Львівської державної нотаріальної контори, заведеної після смерті ОСОБА_16, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вбачається, що його дружина ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті чоловіка в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_16 на час відкриття спадщини та одержала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині садового будинку в дачному кооперативі «Дружба».

Таким чином, вона прийняла спадщину і на належну ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_6.

Згідно з абзацом 2 пункту 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим суди повинні розмежувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вказані роз'яснення стосуються ОСОБА_3 лише в частині моменту набуття нею права власності на успадковану кв. № 7-а, що не позбавляє її права на захист порушених прав в межах заявлених позовних вимог.

Колегією суддів не встановлено, що з передбачених законом підстав (ст. 346 ЦК України) право власності ОСОБА_16 на успадковану ним квартиру № 7-а до його смерті не було припинено.

Права власності на АДРЕСА_19 ОСОБА_16 був позбавлений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року у справі № 463/2- 3494/06, яким був задоволений позов ОСОБА_4 (власниця кв. № 7 і сусідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по комунальній квартирі в АДРЕСА_26 до КП ЛОР «БТІ та КО» та визнано за ОСОБА_4 право власності на АДРЕСА_1 та зобов'язано зареєструвати її право власності на цю квартиру з видачею відповідних правовстановлюючих документів.

Встановлено, що про вказане судове рішення ОСОБА_16 не знав, до участі у справі залучений не був.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2013 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на АДРЕСА_20 та зобов'язання провести за нею реєстрацію права власності на вказане майно з видачею правовстановлюючих документів.

Таким чином, порушення спадкових прав ОСОБА_3 було підтверджено судовим рішенням суду апеляційної інстанції від 28 жовтня 2013 року, тому при зверненні з позовом до суду у даній справі № 463/1032/14 у березні 2014 року ОСОБА_3 не пропустила строк позовної давності і доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 та ПАТ «Мегабанк» про протилежне не заслуговують на увагу як безпідставні.

З матеріалів справи вбачається, що на 14 день після рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2006 року відчужила кв. № 7-а ОСОБА_5 (а. с. 20 т.1), останній 27 січня 2007 року продав кв. № 7-а ОСОБА_6 (а. с. 22 т.1), за заявою якої було видано розпорядження Дичаківської районної адміністрації від 10 липня 2007 року № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартир АДРЕСА_1 в одну квартиру, а наказом управління комунальної власності від 06 грудня 2007 року оформлено за ОСОБА_6 право власності на об'єднану квартиру № 7.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочии).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 нього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс 13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, і не погодитись з таким висновком у колегії суддів немає підстав.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спосіб захисту, передбачений ст. 387 ЦК України, - право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння в натурі від останнього набувача ОСОБА_6, не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки майно - АДРЕСА_21, право власності на яку в порядку спадкування визнано за ОСОБА_3 судом першої інстанції, на день розгляду справи не існує у тому самому вигляді як у правовому розумінні, так і у фактичному (внаслідок об'єднання квартир № № 7-а, 7 в одну квартиру), що повністю узгоджується з роз'ясненнями, наданими у пункті 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», про те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться індивідуально визначеним.

Зі змісту п. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ЦК України, роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем ОСОБА_3 спосіб захисту своїх прав, а саме: повернення квартири в попередній правовий стан, який існував до порушення, не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Крім того, відмовляючи у решті позовних вимог, судом першої інстанції не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа мас право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, і не погодитись з таким висновком у колегії суддів немає підстав.

У зв'язку із цим колегія суддів погоджується із вимогою позивачки ОСОБА_3 про повернення квартири № 7-а у той правовий стан, у якому вона знаходилась до прийняття судового рішення 2006 року, рішення органів влади про її об'єднання та видачі свідоцтва про право власності на одну об'єднану квартиру, то за своєю суттю є способом захисту, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 16 ЦК України, а саме: відновлення становища, яке існувало до порушення, та надає можливість в повній мірі захистити порушені права ОСОБА_3

Наданий час квартира № 7-а не визначена як індивідуальна, а теперішня квартира № 7 за юридичним та технічним станом є неподільною річчю, оскільки до об'єднання існувало дві квартири № № 7, 7-а.

У подальшому після відновлення становища, яке існувало до порушення права, позивачка матиме можливість витребувати індивідуально визначене майно.

Крім того, колегія суддів, враховуючи, що на час розгляду справи витребування в натурі спірної квартири № 7-а є неможливим, погоджується з обраним позивачем ОСОБА_3 способом захисту шляхом визнання послідовно двох договорів відчуження спірної квартири недійсними, оскільки такий спосіб захисту права є ефективним і забезпечує захист права не тільки позивачки, але й усіх осіб, які набували або відчужували спірну квартиру, а саме: для відшкодування їм завданих збитків шляхом звернення до суду відповідно до ст. 661 ЦК України, та узгоджується з роз'ясненнями п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого сулу України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовуються.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Оскільки АДРЕСА_21 незаконно вибула з власності спадкодавця ОСОБА_16. що призвело до порушення прав власності його спадкоємця ОСОБА_3, розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10 липня 2007 року № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1 (а. с. 143 т. 1) та наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06 грудня 2007 року № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на об'єднану чотирикімнатну АДРЕСА_22, загальною площею 120,4 кв. м, житловою площею 94.0 кв. м, комор в підвалі площею 5,0 кв.м і 3,0 кв.м. (а. с. 27, т. 1) підлягають скасуванню.

Такий спосіб захисту, обраний позивачем ОСОБА_3, відповідає п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Встановлено, що, окрім квартири № 7-а, ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 25 січня 2007 року купила в цьому ж будинку у ОСОБА_4 належну їй на праві власності двокімнатну квартиру № 7, загальною площею 63,2 кв. м, житловою площею 49,4 кв. м з коморою в підвалі, пл. 3,0 кв. м, приміщення II, II, IV перебували у спільному користуванні з кв. 7-а. та на забезпечення виконання ОСОБА_7 його зобов'язань за кредитним договором від 16 травня 2007 року про одержання кредиту в розмірі 99 000 дол. США передала дві квартири № № 7, 7-а в іпотеку ВАТ «Мегабанк» за іпотечним договором від 16 травня 2007 року (а. с. 86-89 т. 1), а на підставі змін до іпотечного договору від 24 січня 2008 року передала в іпотеку в цілому чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_23 (а. с. 90).

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що АДРЕСА_24 вибула з власності ОСОБА_16 поза його волею на підставі рішення суду, яке було скасоване у 2013 році, і відповідно, вибула з власності його спадкоємця ОСОБА_3 також поза її волею, остання правильно обрала спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання усіх договорів купівлі-продажу спірної кв. № 7-а недійсними, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, із скасуванням права власності та реєстрації права власності як правових наслідків визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що права ПАТ «Мегабанк» не порушуються, оскільки після повернення кв. № 7-а у правовий стан, в якому вказана квартира знаходилась до 16 жовтня 2006 року, та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_3, права банку як іпотекодержателя квартири № 7 зберігаються, а також зберігаються права іпотекодержателя на кв. № 7-а на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо в подальшому не буде встановлено протилежного.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

На підставі ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», подану представником Приймичем Романом Юрійовичем, та касаційну скаргу ОСОБА_11, подану представником ОСОБА_12, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.С. Ткачук