Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-169/12 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, територіальної громади Левківської сільської ради Житомирського району про встановлення факту належності спадкодавцю житлового будинку та земельних ділянок, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним заповіту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Левківської сільської ради Житомирського району про визнання поважними причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання права власності на будинок та земельні ділянки

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом до ОСОБА_2, територіальної громади Левківської сільської ради Житомирського району та, уточнивши вимоги в процесі розгляду справи, просила встановити факт належності житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,39 га та площею 1,0937 га в с. Левків Житомирського району Житомирської області на праві власності спадкодавцю ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року; визнати за нею, як за єдиним спадкоємцем за законом, після смерті батька ОСОБА_5 право власності на майно ОСОБА_4; визнати недійсним заповіт від 15.05.2008 року на ім»я ОСОБА_2 Свої вимоги обгрунтовувала тим, що зазначений житловий будинок та земельні ділянки належали її тітці ОСОБА_4, після смерті якої її (позивачки) батько ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак ІНФОРМАЦІЯ_4 року батько помер, оформити спадщину він не встиг. Звернувшись до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину вона отримала відмову у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Вважає, що заповіт від 15.05.2008 року є недійсним з підстав відсутності на ньому підпису ОСОБА_4

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою., в якій просила визнати поважними причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнати за нею право власності на зазначений будинок та земельні ділянки з тих підстав, що лише 01.12.2010 року їй стало відомо про існування заповітів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2013 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк -три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4. як такий, що пропущений з поважних причин. В іншій частині зустрічного позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 2 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції від 18.07.2013 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 2 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27.05.2015 року в первісному позові ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, в решті рішення залишити без змін. Зазначає, що її батькові ОСОБА_5, який був рідним братом померлої ОСОБА_4, перейшли всі права і обов»язки спадкодавця. А після смерті батька право на спадщину перейшло до неї. Окрім того вказує, що висновком експертизи від 20.05.2013 року неможливо встановити, що підписи в заповітах від 13.02.2007 року та від 15.05.2008 року зроблені ОСОБА_4 Зазначає, що на день смерті ОСОБА_4 з нею ніхто не проживав і не був зареєстрований за її адресою проживання по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 не прийняла спадщину і для її прийняття відсутні поважні причини як і відсутні поважні причини для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, ухваленим на основі неповно встановлених обставин справи та таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1, підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_4 за життя, а саме 13.02.2007 року, склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 земельну частку (пай) та один майновий пай /т.1 а.с.111/.

15.05.2008 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося /т.1 а.с110/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла /т.1 а.с.7/.

20.05.2008 року ОСОБА_5 подав заяву до третьої житомирської нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї сестри ОСОБА_4 /т.1 а.с.68/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 помер /т.1 а.с.6/.

Спадщину після померлого ОСОБА_5 прийняла його дочка - позивачка ОСОБА_1 /т.1 а.с.31/.

12 серпня 2011 року державний нотаріус 2-ї житомирської державної нотаріальної контори постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 /т.1 а.с.13/.

Відмову мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок.

У постанові також нотаріус зазначив, що ОСОБА_1 подала заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5, який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним заповіту від 15 травня 2008 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до змістовного аналізу ст.ст.202,204 ЦК України заповіт є правочином, правомірність якого презюмується.

ОСОБА_1, оспорюючи заповіт від 15.05.208 року, посилалась на норми ч.2 ст.1247 ЦК України (особисто не підписаний заповідачем).

Судом першої інстанції встановленою, що за висновком експерта №101/13-25 від 16.05.2013 року підписи від імені ОСОБА_4 у рядках „підпис" в обох заповітах від 13.02.2007 року та від 15.05.2008 року виконані однією особою. Допитана в суді експерт ОСОБА_6 підтвердила цей свій висновок та пояснила, що за відсутності вільних зразків підписів заповідача ОСОБА_4 за період наближений до 2008 року не виявилося можливим встановити, чи виконаний підпис у заповіті від 15.05.2008 року самим заповідачем чи іншою особою.

Оскільки справжність заповіту від 13.02.2007 року, за яким ОСОБА_4 визначила спадкоємцем саме ОСОБА_2 сторонами не оспорювалася, а експертизою встановлено, що обидва заповіти підписані однією особою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що заповіт від 15.05.2008 року підписаний також особисто заповідачем ОСОБА_4 Будь-яких доказів зворотнього у відповідності до ч. з ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України ОСОБА_1 не надала, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні її позову в цій частині.

Оформлення права на спадщину, в тому числі на нерухоме майно, проводиться шляхом видачі нотаріусами свідоцтва про право на спадщину /ст.ст.1296,1297 ЦК України/.

Постановою нотаріуса від 18.01.2012 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку ОСОБА_2 було відмовлено у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини /т.1 а.с.212/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 звернулась до суду з окремим позовом до ОСОБА_1, Левківської сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено /т.3 а.с.60-61,84-86/.

Відтак, оскільки ОСОБА_2 пропустила строк для прийняття спадщини і судовим рішенням, яке набрало законної сили, їй відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, то вона вважається такою, що не прийняла спадщину за заповітом, а тому спадкують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом ОСОБА_5 своєчасно подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї сестри ОСОБА_4, проте помер, не оформивши своїх спадкових прав. Спадщину після померлого ОСОБА_5 прийняла його дочка ОСОБА_1

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини /ч.5 ст.1268/.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Встановлено, що підставою для звернення до суду ОСОБА_1 стала неможливість оформити спадщину, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2

Із погосподарських книг Левківської сільської ради вбачається, що у 1961 році спірний будинок уже був побудований і у ньому з 1961 року проживала ОСОБА_4 зі своїми батьками та братом ОСОБА_5 /т.1 а.с.154/. В подальшому із 1962 року ОСОБА_4 проживала у цьому будинку з батьками, а погосподарською книгою, починаючи за 1986-1990р.р. і до дня смерті підтверджується, що ОСОБА_4 одна проживала у належному їй будинку АДРЕСА_2 /т.1 а.с.147-154/.

Довідкою виконкому Левківської сільської ради від 04.08.2011 року підтверджується, що згідно запису в погосподарській книзі №9/839 за 2008 рік жилий будинок АДРЕСА_2 рахувався за померлою ОСОБА_4 /т.1 а.с.11/.

7 вересня 2011 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_2, власником якого зазначено ОСОБА_4, розмір частки власності -ціла /т.1 а.с.167-169/.

За повідомленням КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації №А-40 від 01.08.2011 року право власності на зазначений житловий будинок не зареєстровано /т.1 а.с.10/.

Державним актом на право приватної власності на землю від 26.11.1996 року підтверджується, що ОСОБА_4 було надано в установленому законом порядку в АДРЕСА_2 земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства /т.1 а.с.16/.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення будівництва. У 1960-х роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва, а тому за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт будівництва ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відтак, оцінивши записи в погосподарських книгах у сукупності з державним актом на право приватної власності на землю з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, технічним паспортом, довідками сільської ради про належність будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку, що право власності на спірний житловий будинок набуто спадкодавцем у встановленому законодавством України порядку, а відтак наявні підстави для визнання права власності на зазначений будинок за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Повідомленням Управління Держкомзему у Житомирському районі від 29.08.2011 року підтверджується, що відповідно до других примірників державних актів на право власності на земельну ділянку по Житомирському району на ім'я ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельні ділянки розташовані на території Левківської ради, про що свідчать державні акти: державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 реєстраційний № 306 від 26.11.1996 року; державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 реєстраційний №22 від 21.12.2004 року /т.1 а.с.18/. Копії зазначених державних актів долучені до повідомлення Управління Держкомзему /т.1.а.с. 16,17/.

Постановою державного нотаріуса від 30.08.2011 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5, який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4, а саме на земельну ділянку згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 реєстраційний № 306 від 26.11.1996 року, оскільки заявницею не надано оригіналу правовстановлюючого документу, тобто зазначеного державного акту /т.1 а.с.94/.

7 вересня 2011 року державним нотаріусом було винесено аналогічну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа - державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 реєстраційний №22 від 21.12.2004 року /т.1 а.с.98/.

Відтак, документи, що засвідчують право власності на земельні ділянки втрачені, у ОСОБА_1 відсутні оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_4, а тому вона позбавлена можливості прийняти спадщину на це майно в позасудовому порядку. ОСОБА_2 у судовому засіданні вказала, що у неї також відсутні оригінали цих документів.

Отримати дублікат державного акта на право власності на земельну ділянку може лише її власник. Спадкоємці такий дублікат на померлого власника отримати не можуть. А тому вимоги спадкоємця ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно ( земельні ділянки) у судовому порядку є обґрунтованими.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на житловий будинок та земельні ділянки, належні ОСОБА_4, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4

В решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку розміром 0,39га згідно державного акту про право приватної власності на землю НОМЕР_3 реєстраційний номер 306 від 26.11.1996 року та земельну ділянку /паю/ розміром 1,0937 га згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 реєстраційний номер 22 від 21.12.2004 року, які належали ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на день її смерті.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді