АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарях Ільченко В.В., Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просили стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 17 687,6 грн., яка складається з: 2 497,46 грн. заборгованості за кредитом, 11 221,68 грн. заборгованість за процентами, 2 650 грн. заборгованість за комісією та пенею, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 818,46 грн. штрафу (процентна ставка) та 1 378 грн. судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03 грудня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування: платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 грудня 2015 року має вказану заборгованість.

Справа № 755/5000/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12562/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник банку подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалась на те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про недоведеність позову, оскільки позивач надав усі необхідні документи на підтвердження існування кредитних відносин між сторонами та заборгованості відповідача.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач перший час активно користувався кредитною карткою починаючи з 2013 року, погашав заборгованість по ній, як готівкою у касі банку, так і в терміналах самообслуговування, що підтверджує той факт, що він погодився з умовами банку.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.12.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами банківських послуг» затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», про що свідчить підпис відповідача у заяві.

03 грудня 2010 року відповідачем, складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.6).

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_1 підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 та виходив з того, що позивач не надав належних доказів того, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банком послуг, які були долучені позивачем.

Колегія суддів не може погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Суд першої інстанції безпідставно послався у своєму рішенні на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, оскільки в ній йшла мова про збільшений термін позовної давності, а також в тій справі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та заява-анкета, яка була підписана позичальником, містили розбіжності, що не має місця в даній справі.

Розглядаючи ж позовну заяву по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, судом встановлено, що між сторонами укладено договір приєднання.

Підписуючи анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг 03 грудня 2010 року, відповідач засвідчив своїм підписом та погодився, що ця анкета разом з пам'яткою, Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 6, зворот)

Цим самим відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, а також зобов'язалася виконувати їх.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.

В матеріалах справи містяться розрахунки заборгованості за договором між сторонами (а.с.5), відповідно до якого заборгованість відповідача перед банком складає 17 687,6 грн. станом на 31.12.2015р.

Дана заборгованість також була підтверджена апелянтом випискою по картці/рахунку ОСОБА_1, яка була надана позивачем на вимогу колегії суддів під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, матеріали справи містять докази, які узгоджені між собою та в своїй сукупності підтверджують обґрунтованість позовної заяви.

Судом першої інстанції не було враховано наведене, не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановлено обставини справи, було враховано правового висновку ВСУ, який не підлягав врахуванню в даній справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, ч.1 п.2 ст.307, ст.ст.309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору №б/н від 03.12.2010р. у розмірі 17 687,6 грн., яка складається з: 2 497,46 грн. заборгованості за кредитом, 11 221,68 грн. заборгованість за процентами, 2 650 грн. заборгованість за пенею та комісією та пенею, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 818,46 грн. штрафу (процентна ставка) та 1 378 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» витрати на сплату судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 515,8 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді