АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6636/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Качана В.Я., Кравець В.А.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним окремих положень договору, застосування реституційних наслідків їх недійсності та зобов'язання провести перерахунок заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у травні 2015 року.

Зазначав, що 28.07.2014 року між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту №500504610. За умовами зазначеного договору позивач отримав на споживчі цілі грошові кошти у розмірі 41 312 грн. 98 коп., строком до 29.01.2017 року, зі сплатою 17,99% річних. В п.2.8.1 договору відповідач встановив комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,2% за період з 1-го по 60-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1. договору та сплачується позичальником щомісячно, за кожний місяць користування кредитом, відповідно до графіку. Як зазначав позивач, встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому такий пункт договору має бути визнано судом недійсним.

Крім того просив суд зобов'язати відповідача повернути позивачу грошові кошти в розмірі 3635грн. 56 коп. шляхом зарахування їх на рахунок позивача, відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», відкритий відповідачем як для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту, з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: в стовпчику 5.4 інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 3635грн. 56 коп., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежів для погашення кредиту.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.2.8.1 Кредитного договору №500417628, укладеного 28 липня 2014 р. між сторонами.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог відповідач посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що усі умови договору кредиту були узгоджені між сторонами, про що свідчать підписи сторін, позивач укладаючи договір був ознайомлений з усіма умовами договору, в тому числі і про встановлення комісійної винагороди за управління кредитом, погодився з усіма умовами, а тому задоволення його вимог є безпідставним. Якщо позивача щось не влаштовувало, він міг не укладати з ПАТ «Альфа-Банк» договір, а звернутися до іншої банківської установи, проте цього не зробив.

На думку апелянта, усі умови договору кредиту відповідають чинному законодавству України, а тому заявлений позов є безпідставним, а рішення суду першої інстанції про задоволення частини позовних вимог є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 28.07.2014 року між сторонами було укладено Кредитний договір.

За умовами договору, ОСОБА_3 отримав на власні потреби грошові кошти у розмірі 41 312 грн. 98 коп. строком до 29.01.2017 року, зі сплатою 17,99% річних.

Як вбачається з п.2.8.1 договору, під час його укладання для позичальника встановлено комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,2% за період з 1-го по 60-й місяць користування кредитом від суми кредиту.

При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом, відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним пункту договору, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», а банк не вправі встановлювати в договорі платежі, які споживач має сплатити за дії, які банк здійснює на власну користь.

Відмовляючи у іншій частині позовних вимог суд послався на те, що законом й так передбачено повернення в натурі всього що сторона отримала на виконання недійсного правочину, а вирішення спору на майбутнє законодавством не передбачено.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив рішення, яке частково не відповідає нормам матеріального права.

Колегією суддів встановлено, що пунктом 2.6 вказаного договору сторони погодили порядок повернення кредиту, сплату процентів за користування кредиту та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною.

Згідно п.2.8.1 умов вказаного договору сторони погодили, що комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі - 2,20% від суми кредиту сплачується щомісячно за кожний день користування кредитом відповідно до графіку платежів в Додатку №1 до цього договору з 1-го по 60- й місяць користування кредитом.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Суд першої інстанції, як на підставу для задоволення частини вимог послався на вимоги ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, посилання суду на порушення Банком вказаного законодавства та безпідставне нарахування комісійної винагороди щомісячно, як на підставу визнання недійним п.2.8.1 кредитного договору, є помилковим з огляду на наступне.

Ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Між тим, як встановлено судовою колегією, позивач при підписанні кредитного договору та додатку №1 до нього, який є графіком платежів, був ознайомлений відповідачем із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчать його підписи на договорі та додатку.

Позивач усвідомлював та погодився із такими умовами надання кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

За умовами п."д" ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір від 28.07.2014 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де у додатку №1 до договору в п.5.4 передбачено сплату коштів в сумі - 908,89 грн., яка є визначеною в п.2.8.1 договору комісійною винагородою.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не довів недобросовісності в діях відповідача і невідповідність нормам законодавства вимог п.2.8.1 договору про надання кредиту.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного вище, що призвело до ухвалення помилкового рішення, в частині задоволених позовних вимог, з порушенням норм матеріального права, а тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року в частині задоволення позову про визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору, укладеного 28.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору, укладеного 28 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: