Справа № 748/326/16-ц Провадження № 22-ц/795/873/2016 Суддя у I інстанції Майборода С. М.
Категорія: цивільна Доповідач-суддя Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

21 квітня 2016 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Бобрової І.О., Вінгаль В.М.,

з участю секретаря судового засідання Шевченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „Приватбанк" на рішення Чернігівського районного суду від 29 березня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Чернігівського районного суду від 29 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Приватбанк" посилалось на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального і процесуального права, оскільки судом першої інстанції було застосовано строк позовної давності, в той час, коли положення ст. 258, 266, 267 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки мали застосовуватись положення ст. 264 ЦК України про переривання строку позовної давності та відповідно, виходячи з того, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, позов підлягав задоволенню.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи., апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2008 року між ЗАТ КБ „Приват Банк" та ОСОБА_3 було укладено договір № CNXRFB01841095, згідно якого банком було надано позичальнику кредит в сумі 1078,46 грн з умовою внесення плати за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а ОСОБА_3 зобов»язався повернути кредит щомісячними платежами, сплатити відсотки за користування кредитом, винагороди, комісії, інші платежі, передбачені Умов до договору.

Згідно заяви-анкети позичальника, яка занаходиться у справі на аркуші 6, кінцевою датою погашення кредиту зазначено 15.09.2009 року.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_3, поданного суду позивачем, встановлено, що кредит сплачувався відповідачем частинами і останній платіж за кредитом позичальником було сплачено 31 березня 2010 року, після чого, залишок простроченої заборгованості за кредитом становив 78 грн 30 коп.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості, ПАТ КБ „Приватбанк" виходило з того, що станом на 18 січня 2016 року загальна сума заборгованості становить 11931,69 грн, з яких: 78,30 грн - заборгованість за кредитом, 10809,02 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 544,37 грн -штраф (процентна складова).

Виходячи з наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що з наступного дня після дати внесення відповідачем останнього платежу за кредитом, а саме після 31 березня 2010 року, у банка виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення залишку заборгованості за кредитом та інших платежів, в тому числі і санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості.

Проте, з позовом про стягнення у примусовому порядку заборгованості за кредитними зобов»язаннями ПАТ КБ «Приват Банк» звернулись до суду лише 16 лютого 2016 року, пропустивши строки позовної давності, як загальної, тривалістю у три роки, встановленої ст.257 ЦК України, так і спіціальної, тривалістю в один рік, відносно вимог про стягнення неустойки, педбаченої ст. 258 ЦК України.

За таких обставин, в силу приписів ч.4 ст. 267 ЦК України, судом було правомірно відмовлено в позові за спливом позовної давності, про застосування якої ОСОБА_3 було заявлено в суді першої інстанції.

Посилання ПАТ КБ «Приват Банк» на те, що судом першої інстанції помилково не було застосовано до спірних правовідносин положень ст.264 ЦК України про переривання позовної давності у зв»язку зі списанням банком з карткового рахунку позичальника 19.05.2014 року та 11.06.2014 року грошових коштів на погашення пені на підставі п. 3.5.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, а відповідно і невірно застосовано інститут позовної давності, апеляційним судом було перевірено.

Проте, дослідивши зазначене питання, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції вірно зазначив у своєму рішенні про пропущення позивачем позовної давності. Положеннями ст. 264 ЦК України передбачено, що в ній йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: 1) вчинення позову до одного або кількох боржників; 2) вчинення зобов»язаною особою дій , що свідчать про визнання боргу чи іншого обов»язку. Таким чином, за змістом наведеної правової норми саме позичальник повенен був вчинити дію, яка свідчить про визнання ним боргу, накшталт часткового виконання зобов»язання, сплати процетів, нарахованих на основну суму боргу, звернення із заявою про зарахування зустрічної вимоги, тощо.

Зважаючи на те, що починаючи з 01 квітня 2010 року безпосередньо відповідачем ОСОБА_3 не було вчинено жодної свідомої дії, спрямованої на виконання грошових зобов»язань, списання банком в подальшому двічі грошових сум з його карткового рахунку для зарахування на погашення пені без волевиявлення на те відповідача, не можна вважати тими діями, що свідчать про визнання позичальником боргу.

Посилання позивача при цьому на те, що п. 3.5.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам банк має право на списання коштів на договірних умовах, не можна вважати доказом на підтвердження визнання боргу відповідачем, оскільки списання зазначених коштів були здійснені за ініціативою та волею банку.

Судом першої інстанції правомірно не було взято до уваги посилання позивача на Умови, якими передбачено збільшення строку позовної давності до 5 років, оскільки в останніх відсутня дата складання та підпис відповідача про ознайомлення з текстом цих умов, а також інформація, що ці умови стосуються саме споживчого кредиту наданого ОСОБА_3.

При цьому суд першої інстанції вірно керувався правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі за № 6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року, посилавшись на те, що домовленість сторін про збільшення строку позовної давності має бути викладена в письмовій формі, а Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) , що не мають підпису позичальника не можуть вважатись домовленістю сторін про збільшення строку позовної давності на п»ять років.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матерального і процесуального права, а ту підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „Приватбанк" відхилити, а рішення Чернігівського районного суду від 29 березня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Голова судового засідання: Судді: