УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради у Київській області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, орган опіки та піклування Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав по відношенню до його сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 28 грудня 2010 року. У період шлюбу у них народився син - ОСОБА_6. Указувала, що вона разом із сином проживають окремо від відповідача у м. Миколаєві, ОСОБА_5 не приймає участі у вихованні дитини, станом його здоров'я не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У 2007 році за її позовом було ухвалено рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, але останній рішення суду належним чином не виконує, сплачує аліменти лише після виникнення заборгованості. Зазначала, що висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради від 8 серпня 2012 року встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 по відношенню до його дитини ОСОБА_6 є доцільним, у зв'язку із тим, що він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а згідно з соціально-психологічним висновком від 15 вересня 2015 року визначено, що між ОСОБА_5 та дитиною відсутній будь-який емоційний зв'язок, дитина не відчуває з його боку зацікавленості своїм життям та захисту. З урахуванням викладеного, позивач просила її позов задовольнити.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2005 року, який розірвано 28 грудня 2010 року. У період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до п. 15 Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Так, у матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради від 8 серпня 2012 року, де зазначено про доцільність позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_6 у зв'язку із тим, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків (а.с. 25).

Також матеріали справи містять висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради від 18 грудня 2015 року, де зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо малолітньої дитини ОСОБА_6

Відповідно до виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 21 травня 2015 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 800 грн, щомісячно, починаючи з 24 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідач сплачує аліменти в повному обсязі, заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у позові про позбавлення батьківських прав, оскільки відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками ОСОБА_5, які б свідчили про ухилення від виховання сина, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Висновок органу опіки та піклування в силу вимог ст. 212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення і оцінений судами у сукупності з іншими доказами у справі. Соціально-психологічний висновок від 15 серпня 2015 року про те, що між дитиною та батьком відсутній будь-який емоційний зв'язок, дитина не відчуває з його боку зацікавленості своїм життям та захисту (а.с. 8), також не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М. Мазур

Т.О.Писана