Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільної сумісної власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, у якому просив визнати його особистою власністю рухоме та нерухоме майно, набуте ним за час окремого проживання з дружиною ОСОБА_5 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2004 року; квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,40 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 лютого 1999 року; квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 39,5 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 липня 1999 року; житловий будинок АДРЕСА_5, загальною площею 135,4 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 30 жовтня 1998 року; земельну ділянку по АДРЕСА_5, площею 0,0350 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, домоволодіння по АДРЕСА_6, загальною площею 19,7 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2003 року; автомобіль марки Honda Accord, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 03 липня 1976 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ним та відповідачем ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. 15 грудня 1983 року народним судом Ленінського району м. Дніпропетровська було прийнято рішення про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 Ініціатором розірвання шлюбу та позивачем у справі була ОСОБА_5 Згідно виписки з рішення від 15 грудня 1983 року рішення вступило в силу 26 грудня 1983 року. Позивач посилається на те, що у відповідності до ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Але у відповідності до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв до 2004 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. У відповідності до п.15 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК.

Позивач зазначає, що з 1983 року по сьогоднішній день вони з ОСОБА_5 не проживають разом. За час їх окремого проживання ним за власні кошти було придбано вищезазначене майно, яке було зареєстровано на його ім'я, які відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України є його особистою приватною власністю.

Крім того, у липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання факту проживання однією родиною та визнання права власності на майно, в якій просила визнати факт проживання її та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3 з 15 січня 2000 року по теперішній час однією родиною без реєстрації шлюбу; визнати їх спільною сумісною власністю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,0350 га та житловий будинок літ. А-1 з мансардним поверхом за АДРЕСА_5 з господарськими будівлями та спорудами: баню літ. Б, альтанку літ. В, навіс літ. Г, споруди №1-4, І,ІІ; 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_6; трикімнатну квартиру АДРЕСА_4; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, та визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного з ОСОБА_4 вищевказаного майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_6 посилається на те, що з початку 1997 року ОСОБА_4 проживає у квартирі АДРЕСА_3. З 1998 року у неї з ОСОБА_4 склалися дружні стосунки, а з січня 2000 року вони почали проживати однією родиною в квартирі за вказаною адресою. Вони пов'язані спільним побутом, ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов'язки, але не зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану з метою реєстрації шлюбу. В період спільного проживання ними за спільні кошти було придбано та оформлено на ОСОБА_4 вищезазначене майно. В зв'язку з тим, що вказане майно придбане ними за час сумісного проживання і воно є їх спільною сумісною власністю, вона бажає скористатися своїм правом на визнання свого права на частину цього майна, бо колишня дружина відповідача ОСОБА_5, з якою він розлучився в 1983 року та яка виїхала на постійне проживання за межі України, намагається позбавити її права на це майно, звернувшись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з відповідним позовом про поділ майна подружжя. Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна приватною власністю подружжя.

Вищевказані позови ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були об'єднані судом в одне провадження у даній справі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю.

Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільної сумісної власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна.

З апеляційною скаргою на вищевказане рішення звернувся ОСОБА_4, у якій просив скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 вказане рішення місцевого суду не оскаржувалося.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 апеляційним судом не переглядалось, а тому рішення суду першої інстанції у цій частині судом касаційної інстанції не може бути переглянуте.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для його скасування.

Судами встановлено, що 03 липня 1976 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, в зв'язку з чим дружині було присвоєне прізвище «ОСОБА_5».

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто датою припинення шлюбу є не дата винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а дата реєстрації розлучення в органі реєстрації актів громадянського стану хоча б одним із подружжя.

15 грудня 1983 року народним судом Ленінського району м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яке вступило в законну силу 26 грудня 1983 року.

Сторони вказане рішення суду в органи реєстрації актів громадянського стану не надавали і на час розгляду справи реєстрації розлучення подружжя ОСОБА_5 в органах реєстрації актів громадянського стану не відбулося,

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття позивачем частини спірного майна.

Відповідно до положень ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що хоча шлюб між сторонами було розірвано рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 15 грудня 1983 року, однак сторони вказане рішення суду в органи реєстрації актів громадянського стану не надавали і на час розгляду справи реєстрації розлучення подружжя ОСОБА_5 в органах реєстрації актів громадянського стану не відбулося, а тому надбане за час шлюбу майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, а позивачем не доведено, що спірне майно було придбане ним у шлюбі за кошти, які належали йому особисто.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова