Провадження № 2/761/4925/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лукянчук А.О.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

представника ОСОБА_3: ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5: ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 11.04.2016 року звернулась до суду з позовом в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 13.06.2016 року просила: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 2 203 825,71 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що під час перебування відповідачів в зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_3 було одержано у позивача позику в загальному розмірі 84900,00 доларів США. Вказані грошові кошти були позичені позивачем для погашення заборгованості по споживчим кредитам в установах банків, отриманих на потреби сім'ї відповідачів: на будівництво приватного житлового будинку та на придбання нежитлового приміщення, які належали на праві спільної сумісної власності подружжя та були поділені між ними в рівних частках рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області. При цьому, власних доходів відповідачів на виплату щомісячних платежів по кредиту не вистачало. Вказані кошти були отримані відповідачами частинами щомісяця у період з лютого 2009 року по листопад 2012 року

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги з врахуванням заяви про зміну предмету позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні він та його представник ОСОБА_4 також просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала суду відповідні письмові заперечення в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вказані правовідносини не є правовідносинами за договором позики, оскільки на їх підтвердження позивач надала документ (розписку), який по суті не є розпискою, яка укладалась під час передавання грошових коштів на підтвердження, що така передача відбулась. Адже, вказаний документ був написаний відповідачем ОСОБА_3 в січні 2016 року, тобто більше ніж через три роки після закінчення передачі грошей і являється реакцією позивача на звернення ОСОБА_8 до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів. Також зазначає, що позивач не надав доказів тому, що начебто отримані грошові кошти були витрачені відповідачем на потреби родини, а також те, що ОСОБА_5 взагалі було відомо про отримання ОСОБА_3 позики.

Вислухавши пояснення сторін та представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України (правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу) вбачається, що вказаний в позові договір позики необхідно укладати в письмовій формі.

Зі змісту наданої позивачем в якості доказу передачі позивачем - відповідачу ОСОБА_3 суми позики в загальному розмірі 84900,00 доларів США розписки вбачається, що протягом періоду часу з 1 лютого 2009 року по 1 листопада 2012 року відповідач ОСОБА_3 у позивача ОСОБА_1 отримав вказану суму коштів у позику із обов'язком повернути кошти протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги про її повернення.

Зміст вказаної розписки від 5.01.2016 року вказує на те, що ОСОБА_3 в період з 1 лютого 2009 по 2 листопада 2012 року отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти для виконання його обов'язків по банківським споживчим кредитам (АТ «Укрсиббанк», ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельтабанк»). Зазначено, що вказані кредитні кошти були використані на придбання (виготовлення) майна, яке являється сумісною власністю подружжя, а саме: квартира, яка в подальшому була переоформлена у нежилі приміщення №1-№7 групи приміщень 22 за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги,15; недобудований житловий будинок та прибудинкове приміщення за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Погреби, вул. Кутузова,7-а.

Крім того, доказом отримання відповідачем ОСОБА_3 у позивача ОСОБА_1 вказаних грошових коштів слугують письмові розписки вказаного відповідача про отримання ним від ОСОБА_1: 1.12.2009 - 2700,00 доларів США; 1.03.2011 - 2500,00 доларів США; 1.03.2010 - 2500,00 доларів США; 1.02.2011 - 1300 доларів США; 1.03.2011 - 1300 доларів США; 1.11.2012 - 28000,00 доларів США; 1.10.2010 - 2300,00 доларів США; 1.07.2009 - 2700,00 доларів США.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача щодо ненадання позивачем жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що відносини за договором позики між позивачем і відповідачем існували і зазначені кошти були передані, - виходячи із наступного.

Так, згідно наданих суду письмових заперечень представника відповідача ОСОБА_1 вбачається, що розписка, на яку посилається позивач, була написана відповідачем ОСОБА_3: « через більш ніж три роки після закінчення передачі грошей», - із чого суд робить висновок, що відповідачу ОСОБА_1 все ж таки було відомо про отримані грошові кошти у вказаній сумі. Натомість, нею не було надано жодного доказу на підтвердження свого посилання в запереченнях на те, що вказаний позов : «…є ніщо інше, як реакція позивача на звернення ОСОБА_8 до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів (справа №760/1368/16ц)».

Натомість, суд прийшов до висновку про повну обізнаність ОСОБА_1 про отримання вищевказаних грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_1 і витрати їх на потреби сім'ї, виходячи із наступного.

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 року, однак, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року він був розірваний.

За час перебування вказаних сторін у шлюбі, відповідачем ОСОБА_3 були укладені: кредитний договір №437/ПВ-06 від 16.11.2006 між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3, мета кредитування - придбання нерухомості; Іпотечний договір між вказаними сторонами від 16.11.2006, предмет іпотеки: належна ОСОБА_3 ? частина приміщення будинку АДРЕСА_1; кредитний договір між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, мета кредитування - споживчі потреби та договір поруки №101594 від 16.03.2007 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7.

При цьому, згідно вимог ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням вищевказаних вимог, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 7.12.2015 року, яке в цій частині не скасоване ухвалою від 13.07.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про поділ майна та грошових коштів подружжя та по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ майна та майнових прав подружжя, достовірно встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 та ? частина нежитлових приміщень, які розташовані в АДРЕСА_1, які зареєстровані за ОСОБА_3, - є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та підлягає поділу.

Відповідач ОСОБА_3 в розписці від 5.01.2016 року та відповідних розписках за період з лютого 2009 року по листопад 2012 року вказує, що вказані грошові кошти були ним позичені для виконання грошових зобов'язань по вищевказаним банківським кредитам та на придбання вищезазначеного нерухомого майна, що підтверджується умовами договорів. На час розгляду справи кредитна заборгованість по цим договорам відсутня, що підтверджується довідками банківських установ про відсутність фінансових та майнових претензій до позичальника, крім того, надані довідки про суми грошових коштів, спрямовані на погашення заборгованості по кредитам.

Крім того, суд приймає до уваги положення, висловлені в правовому висновку Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка переглядається, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку.

В подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Разом з тим для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договорами позики.

В даному випадку, доказів тому, що отримані ОСОБА_3 за договором позики грошові кошти не були спрямовані на оплату кредитних коштів на придбання об'єктів нерухомого майна, які визнані судом спільною сумісною власністю подружжя - суду надано не було, натомість, знайшло своє підтвердження та обставина, що саме позичені грошові кошти в загальній сумі 84900,00 доларів США і були спрямовані на погашення вказаних кредитів.

Вимоги ч.ч. 1-2 ст.1049 ЦК України передбачають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 направила відповідачам лист-вимогу від 26.02.2016 про повернення отриманих протягом 2009-2012 років на потреби їх сім'ї грошових коштів в загальному розмірі 84900,00 доларів США, яку останні отримали 9 та 23 березня 2016 року.

Натомість, вказану суму позики відповідачами повернуто не було, що сторонами і не заперечується.

Однак, згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частина 1 ст. 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

А вимоги ч.2 ст. 533 ЦК України передбачають, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

На час винесення рішення, офіційний курс долара США, встановлений НБУ складає 2564,0480 за 100 доларів США, а тому сума боргу за договором позики 89400,00 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ складає 2176876,75 грн.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача гривневий еквівалент боргу 84900,00 доларів США за договором позики від 5.01.2016 в розмірі 2176876,75 грн. (з врахуванням офіційного курсу долара на момент проголошенні рішення).

Судові витрати розподілені між сторонами відповідно до правил ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 15, 208, 218, 1046, 1047, 1049, 525, 543, 533 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 218, 233 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 05.01.2016 року в сумі 2 176 876 (два мільйони сто сімдесят шість тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 75 копійок.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) гривень 00 копійок, тобто по 3 445,00 грн. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула