Номер провадження: 22-ц/785/4191/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31.08.2015 року він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, розташованого у АДРЕСА_1, у якому він зі своєю сімєю був зареєстрований у 1988 році та має право мешкати у ньому.

Під час розгляду даної справи № 522/18024/15-ц (с. Шенцева О.П.) 25.09.2015 року ОСОБА_5 подала до суду заперечення на вищевказаний позов, в яких поширили завідомо неправдиві відомості, які зачіпають честь та гідність позивача, а саме: «що ОСОБА_3 неодноразово зґвалтував 15-ти річну ОСОБА_6; що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приходили до АДРЕСА_2, на крик ОСОБА_6 та відганяли ОСОБА_3 від 15-ти річної ОСОБА_6Б; що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не писали в міліцію про ґвалтування ОСОБА_6, тому що боялися ОСОБА_3; що ОСОБА_6 панічно боїться ОСОБА_3, і ОСОБА_4 та ОСОБА_5 захищають права ОСОБА_6 і тому вони живуть у АДРЕСА_2, щоб ОСОБА_6 не боялась; що ОСОБА_3 намагається довести той факт, що ОСОБА_6 є недієздатною для того, щоб відібрати у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3».

Вказані висловлювання, наведені у запереченнях, на думку позивача, є неправдивими, образливими, оскільки принижують його честь і гідність, звинувачують його фактично у вчиненні кримінальних правопорушень.

Поширення відносно позивача неправдивої інформації спричинило для останнього негативні наслідки, що виявилось у погіршенні ділової репутації серед сусідів, друзів, знайомих та родичів, погіршенні відносин у сімї, душевних хвилюваннях, моральних стражданнях та пригнічені, погіршився загальний стан здоров'я.

У зв'язку із чим позивач просив зобов'язати відповідачів спростувати поширені неправдиві відомості та стягнути на його користь 60 тис. грн. з кожного моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на розгляді у Приморському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/18024/15-ц (с. Шенцева О.П.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Як на підставу задоволення позову, ОСОБА_3 посилався на те, що під час судового розгляду зазначеної цивільної справи № 522/18024/15-ц ОСОБА_4 25.09.2015 року були надані суду письмові заперечення на позов, в яких поширена недостовірна інформації та висловлювання, які принижують його честі та гідність, зокрема: «що ОСОБА_3 неодноразово зґвалтував 15-ти річну ОСОБА_6; що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приходили до АДРЕСА_2, на крик ОСОБА_6 та відганяли ОСОБА_3 від 15-ти річної ОСОБА_6Б; що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не писали в міліцію про ґвалтування ОСОБА_6, тому що боялися ОСОБА_3; що ОСОБА_6 панічно боїться ОСОБА_3, і ОСОБА_4 та ОСОБА_5 захищають права ОСОБА_6 і тому вони живуть у АДРЕСА_2, щоб ОСОБА_6 не боялась; що ОСОБА_3 намагається довести той факт, що ОСОБА_6 є недієздатною для того, щоб відібрати у ОСОБА_6 квартиру 21 по пров. Червоному, 11».

За розглядом даної цивільної справи № 522/18024/15-ц Приморським районним судом м. Одеси 24.02.2016 року винесено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Пунктами 18, 19 постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положенням п. 17 постанови, згідно якого інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Вирази відповідача відображені у запереченнях на позов відносяться до оціночних суджень, і є висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду характеру використання мовно-стилістичних засобів при їх викладенні.

Отже, інформація, зазначена в запереченнях ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_3 не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації ОСОБА_3, оскільки ця інформація стосувалась підстав позову і його предмета, була досліджена та їй була надана відповідна оцінка під час розгляду судом цивільної справи № 522/18024/15-ц.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 також слід відмовити, оскільки зазначені заперечення та інформація, яка оскаржується, подавались не ОСОБА_5, а ОСОБА_4, тому підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 судом не має.

Позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Надання особами, які беруть участь у справі, заперечень проти позовних вимог є правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством України, не являється протиправними та винними діями і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди.

Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачами негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, тому районний суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_7