АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У обґрунтування своїх позовних вимог посилось на ті обставини, що 07.10.2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № GOC0AN03243272, згідно до якого остання отримала кредит у розмірі 10251,95 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.10.2015 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки та договору поруки з ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 28.11.2012 року у розмірі 21208,20 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 8813,50 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4787,81 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 769,34 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 5797,85 доларів США, штрафу (фіксованої частини) у розмірі 31,28 доларів США, штрафу (процентної складової) у розмірі 1008,43 доларів США. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 року у розмірі 19956,64 доларів США, сплачений судовий збір, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2012 року позовні вимоги були задоволені.

Ухвалою суду від 21.08.2013 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2012 року було скасовано і справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 10251,95 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.10.2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року (а.с.6-8) та договір поруки з ОСОБА_3 від 07.10.2008 року (а.с.15).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання.

Згідно до ст. 1054, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідками порушення відповідачем зобов»язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів, належних позивачу.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відмовляюючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано до суду доказів реалізації заставного майна або не реалізації заставного майна. Тобто, позивачем не надано доказів наявності заборгованості за даним кредитним договором саме у тому розмірі, який зазначено у позовній заяві.

Колегія суддів не погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції та вважає, його таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Що стосується позовних вимог Банку до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» то вказані вимоги не підлягають задоволенню в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України провадження у справі слід закрити, повідомивши позивача, про те, що він може звернутись за захистом своїх прав до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку господарського судочинства.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_2 станом на 28.11.2012 року наявна заборгованість за кредитно-заставним договором № № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 рокуу розмірі 21208,20 Доларів США, яка складається з наступного:

*8813.50 Долар США- заборгованість за кредитом;

*4787.81 Долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

*769.34 Долар США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

*5797.85 Долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи:

-31.28 Долар США - штраф (фіксована частина).

-1008.43 Долар США - штраф (процентна складова).

Однак, повністю із зазначеним розрахунком колегія погодитись не може виходячи з наступного.

Так, колегією встановлено, що 23.02.2010 року відповідно до акту передачі заставний автомобіль СНЕRY, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 було передано ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.43).

Крім того, 19 червня 2010 року ОСОБА_2 надала ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Єнакієвського МНО Сандулом Е.В., зареєстровану в реєстрі за № 1503, відповідно до якої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було надано право продажу належного їй автомобіля СНЕRY, 2008 року випуску, державний номерАН5278ЕН. Відповідно до наданої довіреності заставний автомобіль було реалізовано, а суми, що надійшли від реалізації, були враховані і відображені у розрахунку заборгованості, що наявний у матеріалах справи.

А саме, грошові кошти від продажу заставного автомобіля у сумі 5404.39 доларів США були зараховані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 15.11.2010 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитно-заставним договором № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 рокув порядку, передбаченому п. 4.7. п. 13.7 кредитно-заставного договору: всі суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються в першу чергу для відшкодування всіх витрат, які банк зазнав у зв'язку зі зверненням стягнення,

Кошти на погашення заборгованості направляються у наступній черговості:

а) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав Банк за Договором

б) для оплати неустойки згідно із статтею 14 Договору

в) для оплати простроченої заборгованості за винагородами

г) для оплати простроченої заборгованості за процентами

д) для оплати простроченої заборгованості за наданим кредитом

е) сума, що залишається, направляється на погашення заборгованості в такій послідовності: (1) за винагородами. (2) за процентами, (3) за наданим кредитом.

Відповідно, по тілу кредиту було погашено 1878,74 дол. США, по процентам було погашено 514,82 дол. США, пені було погашено 2282,85 дол. США, заборгованість з комісії було погашено у сумі 727,98 дол. США.

Колегією було встановлено, що зазначені суми погашення відображені у розрахунку заборгованості - вбачається зменшення суми заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за процентами, комісією, пенею станом на 15.11.2010 р., що також підтверджуються виписками по рахунках, меморіальними ордерами, що надані позивачем та долучені до справи.

Тому, колегія суддів вважає, що підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 року станом на 28.11.2012 року у розмірі: 14 370,65 доларів, яка складається з: 8 813,50 доларів США - заборгованість за кредитом; 4787,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 769,34 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому спеціальним законодавством України. Регулювання правовідносин у сфері валютного регулювання і валютного контролю відбувається на підставі положень Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У пункті 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобов'язує банки отримувати індивідуальні ліцензії.

Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ.

Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Однак п.п. «в» п. 4 ст. 5 вказаного Декрету вказує на те, що індивідуальна ліцензія НБУ потребується при наданні кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, які на даний час законодавчо не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно зі ст. 5 Декрету, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, а саме у відповідності до ст.ст. 19, 47 закону України «Про банки і банківську діяльність».

В п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет №15-93).

Враховуючи те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Проте, фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобов'язання у гривні.

Тобто, пеня, яка була нарахована банком за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання за кредитним договором у розмірі 5797,85 доларів США повинна бути нарахована у гривні (згідно довідки щодо курсу НБУ який станом на 28.11.2012 року становить 7,99 грн. за 1 долар США) у розмірі - 46 324,82 грн.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме підлягає стягненню з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 847,58 грн.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № GOC0AN03243272 від 07.10.2008 року станом на 28.11.2012 року у розмірі: 14 370,65 доларів США та 46324,82 грн. (за курсом НБУ станом на 28.11.2012 року - 7,99грн.), яка складається з: 8 813,50 доларів США-заборгованість за кредитом; 4787,81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 769,34 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 46324,82 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 847,58 грн.

У іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез