У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіка», ОСОБА_2 про визнання незаконним розірвання договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання укладеного договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування його державної реєстрації за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: розірвати договір оренди земельної ділянки від 27 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агровіка», скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі, укладеного 5 липня 2015 року між ним та ОСОБА_2; усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 3,2122 га, яка розташована на території Пирятинської міської ради, поле НОМЕР_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з 2000 року за домовленістю з ОСОБА_2 користувався земельною ділянкою, площею 3,2122 га, яка розташована на території Пирятинської міської ради, поле НОМЕР_1, добросовісно виконуючи обов'язки орендаря, зокрема щодо сплати орендної плати. Вказував, що 5 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір оренди у письмовій формі з дотриманням вимог Закону України «Про оренду землі» строком до 2029 року, проте він не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Пізніше йому стало відомо, що ОСОБА_2 без його відома уклала договір оренди спірної земельної ділянки з товариством з обмеженою відповідальністю «Агровіка» (далі - ТОВ «Агровіка»), чим порушила його права.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки відповідно до вимог закону право користування землею виникає лише після укладення у встановленій формі договору оренди та його державної реєстрації.

Договір оренди, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, не містить усіх істотних умов, передбачених законом, та не зареєстрований у встановленому порядку, а тому у позивача не виникло прав на спірну земельну ділянку.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України для визнання оспореного договору оренди недійсним.

Установлено й це убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,2122 га, яка розташована на території Пирятинської міської ради, поле НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується державним актом про право власності на землю від 31 грудня 2003 року серії НОМЕР_3.

5 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який у встановленому порядку не зареєстрований.

26 лютого 2015 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Агровіка» укладено договір оренди землі, строком дії п'ять років.

Вказаний договір оренди зареєстрований у встановленому порядку 27 лютого 2015 року, про що зроблений відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотні умови договору оренди землі визначені статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на час укладення договору, 26 лютого 2015 року). Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, та порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 Закону «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, суди, ухвалюючи рішення, врахували наведені норми закону та дійшли вірного висновку про те, що наявність умислу в діях ТОВ «АгроВіка», істотність значення обставин, щодо яких ОСОБА_2 введено в оману, і сам факт обману повинна довести ОСОБА_2, яка, на думку позивача, діяла під впливом обману, а не ОСОБА_1, який вважає, що ОСОБА_2 ввели в оману.

Таким чином суди попередніх інстанцій визначили характер правовідносин між сторонами, застосували норми матеріального права, що їх регулюють, надали оцінку усім доказам, зібраним у справі, врахували, що договір оренди землі від 5 липня 2014 року не містить в собі всі істотні умови, що передбачені для договору оренди землі, а самеу договорі об'єктом договору зазначено земельну частку (пай), проте як станом на дату укладення договору земельна ділянка належить ОСОБА_2 на праві власності; невірно вказана площа земельної ділянки; а також вказаний договір не зареєстрований відповідно до вимог закону, тобто вказаний договір не є вчиненим, отже він не породжує для його сторін прав та обовязків та не створює для них жодних юридичних наслідків.

Натомість договір від 26 лютого 2015 року містить в собі всі істотні умови договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований відповідно до норм Цивільного та Земельного Кодексу України, а також Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Станом на час розгляду справи спірна земельна ділянка перебуває у фактичному законному користуванні ТОВ «АгроВіка».

Таким чином суди дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем порушення його прав з боку відповідачів.

Такий висновок судів є обґрунтованим, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У даній справі за захистом своїх прав звернувся ОСОБА_1 з позовом, у тому числі й до ОСОБА_2

Як убачається з матеріалів справи, у квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди з боку ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження майном, а саме спірною земельною ділянкою.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 використовує норми ЦПК України не на призначенням, оскільки вона не є позивачем, щоб вимагати задоволення позову, а є відповідачем і у позові до неї відмовлено, тобто її права захищені.

Доводи касаційної скарги, матеріали витребуваної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Враховуючи викладене та положення ч. 1 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик