УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

Ситнік О.М., ТкачукаО.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною власністю та поділ майна подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною власністю та поділ майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 вересня 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 лютого

2010 року. За час подружнього життя сторони придбали рухоме і нерухоме майно, яке, окрім двох житлових будинків АДРЕСА_1 було поділено між ними рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 грудня 2013 року. Зазначені будинки також були придбані під час шлюбу за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, що були оформлені на відповідачку, проте оскільки на час розгляду справи у суді державну реєстрацію права власності за новим власником - ОСОБА_4, не було проведено, а томув задоволенні вимог про поділ цих будинків було відмовлено.ОСОБА_3 зазначав, що в липні 2014 року дізнався про те, що ОСОБА_4 зареєструвала спірні житлові будинки на своє ім'я у відділі державної реєстрації Южноукраїнського міського управління юстиції.

А тому з урахуванням наведеного та урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив визнати спірні житлові будинки спільною сумісною власністю подружжя та поділити їх, визнавши за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 27,9 кв. м, а за відповідачкою визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 30,8 кв. м.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано житлові будинки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, спільною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, площею 30,8 кв. м та Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 27,9 кв. м. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, площею 30,8 кв. м та Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться АДРЕСА_1 площею 27,9 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня

2015 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року в частині порядку поділу спільного сумісного майна подружжя змінено. В порядку поділу майна подружжя визнано за

ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 площею 27,9 кв. м., а за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 площею 30,8 кв. м. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року та залишити в силі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що поділити спірні будинки в натурі неможливо, оскільки їх вартість нерівноцінна, а згоди на отримання грошової компенсації відповідачка не надавала.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині порядку поділу спільного майна подружжя, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вартість спірних житлових будинків згідно зі звітами про незалежну оцінку вартості нерухомого майна є однаковою і становить 83 860 грн. Крім того, вирішуючи питання про порядок поділу цього майна в натурі між сторонами, суд апеляційної інстанції виходив із фактичного місця проживання позивача та врахував той факт, що саме ним було проведено добудови та переобладнання.

Судом встановлено, що сторони з 01 вересня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 серпня 2010 року, що набрало законної сили

21 серпня 2010 року, було розірвано (а. с. 4).

Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року на ім'я відповідачки були придбані: житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,07 га, для обслуговування житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 житловий будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_2 земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 0,24 га, для ведення селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_3 (а. с. 11-14, 74-76).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 грудня

2013 року, яким було поділено рухоме і нерухоме спільне сумісне майно сторін, було визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини вищевказаних земельних ділянок за кожним. У задоволенні вимог про поділ вищезазначених будинків було відмовлено, оскільки на час розгляду справи у суді державну реєстрацію права власності за новим власником - ОСОБА_4, не було проведено (а. с. 5-10).

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на будинки АДРЕСА_1 була проведена 24 червня

2014 року (а. с. 81, 82).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що вартість спірних житлових будинків згідно зі звітами про незалежну оцінку вартості нерухомого майна є однаковою та становить 83 860 грн (а. с. 85-110), крім того, врахував фактичне місце проживання позивача та той факт, що саме ним було проведено добудови та переобладнання, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині порядку поділу спільного майна подружжя.

Доводи скаржника про те, що судом не враховано розʼяснень викладених в абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не заслуговують на увагу суду, оскільки встановлена вартість майна згідно зі звітами про незалежну оцінку вартості нерухомого майна є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Крім того, не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про порядок поділу спільного майна подружжя, вирішив питання і про господарські споруди, при цьому не зазначив, які саме, оскільки матеріали справи не містять доказів про вирішення питання про порядок користування чи поділу земельними ділянками, на яких знаходяться вказані господарські споруди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.С. Ткачук