У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18 квітня 2008 року з ОСОБА_5, вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. 20 травня 2008 року позивач виготовила, поставила та здійснила монтаж меблів у квартирі, загальною вартістю 68 352 грн. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 березня 2009 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2008 року. Надалі квартира неодноразово перепродавалась та власником стала ОСОБА_4 15 вересня 2009 року ОСОБА_4, маючи прямий злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до квартири, всупереч установленому законом порядку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою сторонніх осіб зрізала дверні петлі квартири АДРЕСА_2 та увійшла до квартири. У подальшому, разом із вбудованими меблями, які належать ОСОБА_3, відповідач продала зазначену квартиру, чим завдала значної шкоди позивачу. По даному факту було розпочате кримінальне провадження за ч. 1 ст. 162 КК України, та ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 травня 2015 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 162 КК України, а кримінальне провадження закрито на підставі ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2. ст. ст. 284, 286, 288 КПК України. Зазначена ухвала набрала законної сили 21 травня 2015 року. Надалі квартира ОСОБА_4 продана ОСОБА_6 Позивач зазначає, що такими діями відповідач завдала матеріальної та моральної шкоди, яку просила стягнути на свою користь.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у сумі 64 446 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 5 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що внаслідок неправомірних та незаконних дій ОСОБА_4, вчиненого нею кримінального правопорушення та порушення права власності, позивачу була спричинена матеріальна шкода, яка є доведеною у розмірі 64 446 грн, а також моральна шкода, яку суд, виходячи із засад розумності і справедливості та розміру спричиненої матеріальної шкоди, визначив в розмірі 5 тис. грн, яка знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку та є прямим наслідком вчиненого правопорушення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що злочинні дії відповідача по справі, за відсутності інших доказів та даних, щодо їх спрямування на заволодіння або пошкодження майна позивача, не перебувають у прямому причинному зв'язку із шкодою завданою ОСОБА_3 Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що захист прав позивачки повинен здійснюватися в порядку встановленому ст. 388 ЦК України, у разі, якщо майно до даного часу перебуває в квартирі, або у порядку встановленому ч. 2 ст. 216, ст. 230 ЦК України, у разі якщо майно пошкоджено, або не може бути відокремлене від основної речі без зміни його цільового призначення.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 18 квітня 2008 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 за 420 тис. грн. Під час оформлення договору купівлі-продажу у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюби В.І., ОСОБА_5 не повідомила про те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 та, що дана квартира придбана за кошти останнього, хоча була зареєстрована на ОСОБА_5

20 травня 2008 року ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_9 уклали договір, за умовами якого останній виготовив, поставив та здійснив монтаж меблів, сантехніки, аксесуарів, вбудованої побутової техніки в квартирі позивачки, загальною вартістю 68 352 грн.

У 2009 році ОСОБА_8 звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюбою В.І., реєстровий № 1952, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_8 право власності на квартиру. Рішенням Крюківського районного суду Полтавської області від 24 березня 2009 року позов ОСОБА_8 задоволено. Підставою для визнання договору недійсним були положення ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України. Після набрання рішення суду законної сили, 3 вересня 2009 року ОСОБА_8 через довірену особу здійснив продаж спірної квартири ОСОБА_4

15 вересня 2009 року ОСОБА_4, знаючи, що у квартирі АДРЕСА_3, проживає позивачка, всупереч установленому законом порядку, за допомогою сторонніх осіб зрізала дверні петлі квартири та незаконно увійшла до квартири. 16 вересня 2009 року під час виселення позивачки, донькою останньої та відповідачем було складено письмовий опис майна, що знаходилося в квартирі станом на дану дату.

3 листопада 2009 року відповідачка продала квартиру АДРЕСА_1, разом з вбудованими меблями, технікою та іншим майном, які належать ОСОБА_3, ОСОБА_10

По факту незаконного проникнення відповідачем до житла ОСОБА_3 було розпочате кримінальне провадження за ч. 1 ст. 162 КК України. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 травня 2015 року, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 162 КК України, а кримінальне провадження щодо неї закрито на підставі ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. ст. 286, 288 КПК України. Зазначена ухвала набрала законної сили 21 травня 2015 року.

Судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги на те, що судом, з метою забезпечення істинності та добровільності позиції підозрюваної, роз'яснено їй суть підозри, а також те, що суд, за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, може закрити кримінальне провадження у зв'язку із закінченням строків давності. Звільнивши особу від кримінальної відповідальності, при цьому звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Обчинувачена ОСОБА_4 клопотання підтримала та просила звільнити її від кримінальної відповідальності і закрити відносно неї кримінальне провадження. Вказала, що вона розуміє наслідки закриття провадження у справі, а саме, що підстави закриття є нереабілітуючими.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про те, що встановлений судом факт вчинення відповідачем злочину, передбаченого ст. 162 КК України, за відсутності інших доказів, які б підтверджували вчинення останньою дій по заволодінню або пошкодженню майна позивачки, не є належним доказом та не може бути правовою підставою для задоволення вимог ОСОБА_3, є помилковим.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито ухвалою суду за нереабілітуючими підставами у зв'язку із закінченням строків давності. Закриваючи кримінальне провадження, судом було роз'яснено ОСОБА_4 наслідки закриття.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов'язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач.

При цьому, ОСОБА_4 не надано жодного доказу, який би спростовував наявність її вини у спричиненні пошкоджень квартири позивача.

Крім того, висновок апеляційного суду про те, що захист прав позивачки повинен здійснюватися в порядку встановленому ст. 388 ЦК України, у разі, якщо майно до даного часу перебуває в квартирі, або у порядку встановленому ч. 2 ст. 216, ст. 230 ЦК України, у разі якщо майно пошкоджено, або не може бути відокремлене від основної речі без зміни його цільового призначення, є помилковим. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України просила відшкодувати шкоду.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України на вищевказані обставини справи та норми матеріального права уваги не звернув, та відмовляючи в позові про стягнення коштів з ОСОБА_4 не вказав з яких підстав дійшов висновку про відсутність протиправних дій відповідача, внаслідок яких позивачеві завдана шкода, з урахуванням ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 травня 2015 року.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, є помилковим.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року скасувати, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана