АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4029/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Регіональне відділення фонду Державного майна України у Житомирській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору позики удаваним та недійсним

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звер таючись в червні 2014 року до суду із вищевказаним позовом та згідно поданих заяв про збільшення, зменшення позовних вимог ставив питання про стягнення із ОСОБА_6 на його користь борг у сумі 652 489,53 гривень, а також просив стягнути моральну шкоду, яку він оцінював у 50 000 гривень. Мотивуючи свої вимоги невиконанням ОСОБА_6 умов договору позики від 27 квітня 2011 року за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 210 286,56 гривень, проте у визначений п. 2 договору строк отриману суму не повернув.

Відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики удаваним та недійсним. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що укладаючи договір позики сторони мали на меті укласти його як договір про надання кредиту. Однак, на момент його підписання це суперечило положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг», у зв'язку з чим вважав договір позики удаваною угодою та просив визнати його недійсним з застосуванням правових наслідків недійсності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у розмірі 602 489,53 гривень, із яких:

- 210 286,56 - основний борг; - 204 074,28 гривень штрафна складова заборгованості (неустойка), - 159 817,78 гривень інфляційна складова заборгованості; - 28 310,91 гривень 3% річних.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування в частині стягнення 204 074,28 гривень штрафної складової заборгованості (неустойки) за договором позики. З постановленням в цій частині нового рішення про відмову. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач та представник третьої особи не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Відповідач, як особа що подала апеляційну скаргу будучи повідомленим про розгляд справи в установленому законом порядку повторно не з'явилася в судове засідання, поважність причин своєї неявки суду не повідомила.

Треті особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 будучи повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з'явилися. ОСОБА_7 до початку розгляду справи подала заяву про можливий розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третіх осіб в силу положень ст.. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справив та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що подана апеляційна скарга не містить у собі доводів, щодо невідповідності висновків суду в частині задоволення вимог позивача про стягнення суми основного боргу, інфляційної складової заборгованості та 3% річних, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не переглядається.

Судом при розгляді справи було встановлено, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та. ОСОБА_3 було укладено договір позики посвідчений нотаріально. За умовами якого ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 210 286, 56 гривень що в еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України станом на 27 квітня 2011 року складало 26 400 доларів США на строк до 28 червня 2011 року.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення грошових коштів виходив з іх законності та обґрунтованості. Між тим вказував, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, зокрема завданням позивачу моральних, чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_6 то, на думку суду відсутні правові підстави для визнання договору позики, який був укладений між сторонами, недійсним. Оскільки договір позики не є фінансовою послугою, до нього не можна застосовувати норми Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги відповідача є те, що судом першої інстанції при розгляді справи було залишено поза увагою те, що при укладенні договору сторонами не були досягнуті всі істотні його умови (вказано що штраф, але нарахування іде як пеня,а це суперечить вимогам ст. 549 ЦК України, бо штраф є усталеною сумою.) Відтак позивач намагається одночасно стягнути пеню та штраф, які є різновидами неустойки. Тому стягнення одночасно двох видів неустойки за несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов'язання не передбачено. Подвійна цивільно-правова відповідальність одного виду суперечить cт. 61 Конституції України та загальним засадам цивільного законодавства. Зазначаючи також, що позивач мав можливість звернутись негайно до суду про стягнення заборгованості при її виникненні.

З врахуванням відсотків інфляції та 3-х відсотків річних нарахована та стягнута судом сума штрафу є неспівмірною з сумою боргового зобов'язання. Крім того, на думку відповідача, розрахунок штрафних санкцій містить помилку.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, матеріалах справи як і постановленому судовому рішенні.

Відповідно положень ст. ст. 525 - 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Тобто, згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення ( у відповідності до правової позиції викладеної у постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003 цс 15).

У разі встановлення в договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Згідно до умов договору позики, що був укладений між сторонами, він був безвідсотковим.

Пунктом 7 договору позики було передбачено, що у разі порушення позичальником строків повернення грошових коштів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф - 557,58 гривень, який еквівалентний по курсу НБУ станом на 27 квітня 2011 року складає 70 доларів США, за кожний день прострочення.

Вимоги позивача при зверненні до суду були зазначені як: стягнення суми боргу, суми штрафної складової заборгованості ( неустойка), інфляційна складова боргу, 3% річних.

Зазначене вказує на те, що як заявлені в позові вимоги позивача так і постановлене судове рішення не містить у собі окремо заявлених вимог щодо стягнення суми штрафу та суми нарахованої пені, що б вказувало на подвійність цивільно - правової відповідальності відповідача за порушення строків повернення позики.

Також вказуючи в апеляційній скарзі на допущення помилок у розрахунку, відповідач не надав доказів на підтвердження зазначених обставин. Хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: