Справа № 572/940/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.,

при секретарі Сосюк Н.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики 100000 гривень, розписки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 116739 гривень 72 копійки, з них : 100000 гривень - сума боргу, 16739 гривень 72 копійки 10% річних, 1167 гривень 40 копійок судового збору.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 28 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів на суму 100000 грн.. На виконання вказаного договору 28 квітня 2014 року відповідачем було отримано 100000 грн. про що свідчить розписка від цього ж числа. ОСОБА_3 грошові кошти не повернула та відмовляється в добровільному порядку виконати своє зобовязання. Згідно п.7.1. договору позики від 28 квітня 2016 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити 10% річних від простроченої суми, яка згідно розрахунку становить 16739грн.72коп., а також 1167 грн. 40 коп. сплаченого судового збору. В звязку з чим просить стягнути з відповідача вказану суму.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_3 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики та розписки від 28.04.2014 року недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилається на те, що жодних коштів згідно договору позики розпискою отримано не було, оскільки вона 19 травня 2014 року була прийнята в Сарненське відділення ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" касиром та при працевлаштуванні змушували підписувати документи, які були в одному екземплярі та зберігалися в Сарненському відділенні ТзОВ "Міжрегіональні ресурси". Вважає, що договір позики від 28 квітня 2014року та розписка були написані під психологічним тиском та вчиненням обману зі сторони позивача, який працює керівником у Рівненській філії ТзОВ "Міжрегіональні ресурси". Вважає, договір мав бути нотаріально посвідченим, а боргова розписка не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України. В звязку з чим, просить визнати недійсним договір позики та розписки від 28 квітня 2014року та стягнути з позивача понесені судові витрати.

Ухвалою суду зустрічний позов прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги позову підтримали, з підстав зазначених в позовній заяві, просили позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити повністю, так як він безпідставний і недоведений.

Позивач пояснив, що на той час він працював керівником у Рівненській філії ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" та допомагав у створенні філії в м. Сарни. ОСОБА_3 звернулася до нього весною 2014 з проханням позичити їй гроші в сумі 100000 грн., які їй були потрібні для погашення кредиту та лікування батька. З ОСОБА_3 познайомився на початку 2014 року коли підбирав персонал на роботу. Ініціатором договору позики була ОСОБА_3 Договір позики був підписаний ОСОБА_3В після передачі їй грошей, про що була складена розписка відповідачем добровільно, в присутності свідка ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_2 дала пояснення згідно позову, вказала, що даний договір позики посвідчувати нотаріально не було потреби.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позов не визнали в його задоволенні просили відмовити повністю з тих підстав, що грошові кошти в розмірі 100000 грн. не були передані відповідачу, вимоги зустрічного позову підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач пояснив, що з ОСОБА_1 особисто познайомилася 02 листопада 2015 року та бачила його лише два рази. Розписку про отримання коштів не писала, а також не підписувала ні розписку ні договір позики, хто це робив їй невідомо. Всі документи, які потрібні були для працевлаштування на роботу оформляла 28 квітня 2014року в м. Сарни під час прийому на роботу та надавала всі копії своїх документів, договори збирав ОСОБА_6 заступник керівника Сарненського підрозділу. Вперше побачила розписку в березні 2016 року, коли отримала копії позовної заяви з додатками від суду, вказує, що підпис на розписці та у договорі не її. Вказаним договором та розпискою не була ознайомлена та не знала про її існування. Працюючи на фірмі неодноразово друкувала подібні договори позики та розписки на ім'я ОСОБА_5.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, директор Сарненського підрозділу ТОВ "ТД Міжрегіональні ресурси", дав показання, що із сторонами по справі знайомий по роботі, з відповідачем познайомився в січні 2014 року під час прийому її на роботу. ОСОБА_7 зверталася до нього з проханням позичити їй гроші, оскільки в неї був непогашений кредит у "Дельта Банку", але в нього грошей не було, вона попросила допомогти їй вирішити дане питання. ОСОБА_5 попросив ОСОБА_1 позичити їй гроші, та запевнив його, що вона буде працювати у них на фірмі та зможе їх повернути. Підписання договору позики, розписки та передання грошей ОСОБА_3 відбувалося в кабінеті ОСОБА_1 в м. Рівне у його присутності. Договір позики та розписка підписувалася в двох екземплярах, один з яких вручався відповідачу. Позика тривала пять хвилин, гроші видавалися купюрами по 200грн. Зазначив, що не практикують на роботі такого, щоб працівники писали розписки про отримання коштів в борг, а насправді їх не отримували. Він проводить психологічні тести при прийнятті на роботу та задає питання, чи готові вони підписати договір позики, щоб перевірити чи чесна людина.

Свідок ОСОБА_8 дав показання, що працював торговим представником в Сарненському відділенні ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" два роки і пять місяців. На роботу в дану фірму не приймають, якщо не підписати договір позики та розписку це примусово. Він теж підписував договір і розписку, які були наперед підготовлені, другий екземпляр документів йому не давали. В розписці йшла мова про те, що він позичив у ОСОБА_1 10000 грн., на той час він ОСОБА_1 в очі не бачив. Бланк вказаної розписки з надрукованим текстом йому надавав начальник охорони, прізвище якого не памятає. Начальник охорони пояснив, що без підписання вказаних документів ніхто не прийме на роботу. Разом з ОСОБА_8 підписували такі ж документи ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Дану розписку пропонують підписати при прийомі на роботу всім торговим представникам, касирам, бухгалтерам, завскладом. ОСОБА_3 працювала на посаді бухгалтера і вона теж писала розписку. Підписання розписки було добровільним, але це була категорична вимога. Не могло бути такого, щоб відповідач отримувала кошти від позивача, всі працівники даного підприємства просто підписували договір та розписку, а грошей ніхто не давав. При звільненні йому документи не повернули. Він влаштовувався на роботу на чотири місяці раніше за ОСОБА_3 Особисто він не був присутній під час укладення договору позики, розписки та отримання коштів відповідачем.

Свідок ОСОБА_11 дав показання, що він також працював в даній фірмі та підписував серед інших документів розписку про отримання коштів, це була обовязкова умова при прийнятті на роботу, її підписували всі, хто там працює. Договір та розписка на момент підписання були надруковані, він просто вписав своє прізвище, другий екземпляр договору та розписки йому не видавався та при звільненні не повертався. Свідку ОСОБА_11 не відомо чи позичала ОСОБА_3 у позивача кошти, при підписанні нею договору та розписки присутній не був, аналогічні пояснення дав свідок ОСОБА_12

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики 100000 гривень, розписки недійсними слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно правового висновку про застосування ст.ст. 1046,1047 ЦК України який міститься в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

За змістом ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту договору позики вбачається, що 28 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів. Згідно з п.1.1 даного договору позикодавець передає у власність позичальникові визначену суму грошових коштів (сто тисяч грн.). Відповідно до п. 3.1 договору позика надається шляхом передачі готівкових коштів позичальнику. На підтвердження факту передання позикодавцем відповідно до умов цього договору суми грошових коштів позичальнику, позичальник надає розписку позикодавцю про отримання суми грошових коштів. Відповідно до розписки від 2 квітня 2014р. ОСОБА_3 на виконання договору позики від 28 квітня 2014р. отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі сто тисяч грн.

Відповідач заперечує, той факт, що вона отримувала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10000 грн., а також факт укладання вказаного договору 28 квітня 2014р. та підписання розписки, оскільки познайомилася з позивачем лише 02 листопада 2015р.. Разом з тим, вказала, що 19 травня 2014р. була прийнята в ТОВ "ТД Міжрегіональні ресурси" на посаду касира, де ОСОБА_1 є керівником Рівненського підрозділу ТОВ "ТД Міжрегіональні ресурси", обовязковою умовою при прийнятті на вказану роботу є підписання договору позики грошових коштів на суму 100000 грн. та боргової розписки, яку вона могла підписати разом з іншими документами, оскільки при прийнятті на роботу необхідно підписати близько двадцяти документів, даний факт підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які також були працівниками даного товариства, чи планували ними стати та підписували договір позики та боргову розписку на 100000 грн.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З вищенаведеного суд доходить висновку, що у розписці на факт укладення між сторонами договору позики повинно бути зазначено відомості, щодо отриманих грошових коштів, їх розміру, порядку повернення та строку.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Договір позики (грошових коштів) від 28 квітня 2014 року укладений між сторонами у письмовій формі, проте його зміст не підтверджує факту передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передачі грошей відповідачу за умовами підписаного договору позики, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки належні докази, що підтверджують фактичну передачу коштів, відсутні. Пояснення позивача та свідка ОСОБА_5 спростовуються поясненнями самого відповідача ОСОБА_3 та показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12 які підтвердили, що при прийнятті працівників на роботу у ТзОВ "Міжрегіональні ресурси" існує практика обовязкового підписання таким кандидатом на працевлаштування договору позики та розписки на суму 100000 грн. на наперед заготовленому бланку без отримання таких коштів позичальником, під психологічним тиском та вчиненням обману зі сторони представників працедавця.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України саме в момент вчинення правочину.

Однією з необхідних загальних вимог для чинності правочину є те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України.

За роз'ясненнями, що містяться в п.7, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З пояснень відповідача вбачається, що волевиявлення її на вчинення даного правочину не було вільним, оспорюваний договір вона, можливо, підписала разом з іншими документами при прийнятті на роботу у ТзОВ "Міжрегіональні ресурси", а гроші згідно договору вона не отримувала і не мала наміру отримувати.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідач по справі ОСОБА_3 довела, що в дійсності нею не були отримані грошові кошти у розмірі 100000 грн. за договором позики, розписка, яка, можливо, була підписана відповідачем, була в документах при прийняті на посаду касиром в підрозділ ТзОВ «ДТ Міжрегіональні ресурси» 19 травня 2014 року, позивач ввів відповідача в оману щодо природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим правочином, та наслідків до яких призведе підписання цієї розписки, у звязку з чим слід відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення за договором позики: боргу в розмірі 100000 гривень, 10% річних в розмірі 16739 гривень 72 копійок, 1167 гривень 40 копійок судового збору та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики 100000 гривень, розписки від 28 квітня 2014 року недійсними .

Відповідно до ст.ст. 79 ч. 1, 2, 88 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 стягуються на користь відповідача ОСОБА_3 документально підтверджені судові витрати в розмірі 1000 грн. в розмірі 1 відсотка від ціни зустрічного позову (100000 : 100 = 1000) пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст., 203, 215, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051 ЦК України, п.7, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст.10, 58-60, 88, 209, 213-215, 360-7 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення за договором позики: боргу в розмірі 100000 гривень, 10% річних в розмірі 16739 гривень 72 копійок, 1167 гривень 40 копійок судового збору.

Задовольнити повністю зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики 100000 гривень, розписки недійсними.

Визнати недійсними договір позики та розписку від 28 квітня 2014 року, які підписані від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1000 гривень судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Сарненський районний суд Рівненської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя :