Справа № 203/280/16-ц
Провадження № 2/0203/422/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним,

встановив:

22 січня 2016 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним. Свої вимог обґрунтовує тим, що 29 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач по справі ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_4 її чоловіком було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 31.2-13/20-8. Пункт 6.2 вказаного договору передбачає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О.А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться в м. Києві, вул. М. Раскової,15, а у випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_5 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючою Третейського суду при Асоціації українських банків.

При цьому, як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_6 є її чоловіком, в якості забезпечення за кредитним договором передано квартиру АДРЕСА_1, яка набута в період шлюбу, і є сумісною власністю подружжя. Таким чином, умови кредитного договору, стосуються її прав та законних інтересів і вона має право предявити позов про визнання договору частково недійсним. Оскільки вказане у пункті 6. 2 спірного договору третейське застереження не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди», позивачка просила суд визнати недійсною вказану третейську угоду, що міститься в пункті 6.2 договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 31.2-13/20-8 від 29 травня 2008 року.

В судове засідання позивач не зявився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав вказані позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказував, що умови третейської угоди вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 203/4697/15-ц, при цьому у визнанні її недійсною було відмовлено.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська цивільній справі № 203/4697/15-ц від 25 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року, 29 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач по справі ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії. Пункт 6.2 вказаного договору передбачає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О.А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться в м. Києві, вул. М. Раскової,15, а у випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В.М. або ОСОБА_5 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючою Третейського суду при Асоціації українських банків.

При цьому, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі 203/4697/15-ц не є перешкодою у розгляді позову ОСОБА_3, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 122, п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у відкритті провадження за позовною заявою має бути відмовлено, а якщо провадження було відкрито воно підлягає закриттю, якщо є рішення суду між тими ж сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав. Сторони у цивільних справах № 203/4697/15-ц та № 203/280/16-ц різні, позивачка ОСОБА_3 у першій справ участь не брала.

Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить з наступного.

Згідно ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Позивач посилався на те, що у вказаному пункті договору викладено третейське застереження зміст якого не відповідає вимогам ст.12 Закону України « Про третейські суди», третейська угода є несправедливою для позивача, як споживача банківських послуг, тому просив визнати вказану третейську угоду що міститься в п.6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 31.2-13/20-8 від 29 травня 2008 року недійсною.

Відповідно до ст.17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Згідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» передбачена можливість звернення за згодою сторін до третейського суду, крім випадків, встановлених законом, а саме: звернення за вирішенням спору до третейського суду є правом, а не обов'язком сторін і не виключає можливості звернення за вирішенням спору до суду загальної юрисдикції у порядку ст. 3 ЦПК України, а значить третейське застереження жодним чином не впливає на об'єм і можливість реалізації сторонами угоди їхніх прав і обов'язків по договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року, справа за № 6-50цс12, а саме «Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав».

Позивачка не є стороною вказаного договору, згоди на передачу справ з відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» до третейського суду не надавала, тому спірне третейське застереження не обмежує її процесуальних прав у вирішення спорів із зазначеним банком у відповідному суді.

Посилання представника відповідача ОСОБА_7 на те, що третейське застереження стосується інтересів позивача, оскільки в якості забезпечення за кредитним договором є квартира, яка придбана в період шлюбу, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного: відповідно до п. 7 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки. При цьому, згідно ч. 10 ст. 38 вказаного Закону обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини. Таким чином, питання звернення стягнення на нерухоме майно квартиру, не можуть бути предметом розгляду третейського суду за оспорюваним третейським застереженням, а у разі вирішення цього питання судом обставини справи встановлюватимуться ним на загальних підставах.

Посилання в позовній заяві на те, що третейська угода не містить відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення угоди, а тому вчинена з порушенням приписів ст.12 Закону України «Про третейські суди», не заслуговує на увагу через те, що такі дані наявні в самому кредитному договорі, який було підписано сторонами, а третейська угода вчинена в формі третейського застереження в кредитному договорі, тобто є невід'ємною його частиною.

Посилання на те, що третейське застереження не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди» оскільки регламент постійно діючого третейського суду не є складовою частиною застереження не може бути взяте до уваги, оскільки згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи положення зазначених норм Закону, вказане твердження не може бути прийняте судом, оскільки відповідач ОСОБА_6 підписавши кредитний договір засвідчив свою згоду щодо наявності угоди, тим самим прийняв умови визначені у статті 6 договору, де міститься посилання на Регламент Постійно діючого Третейського суду, тобто був з ним ознайомлений.

Оцінюючи заяву представника відповідача ОСОБА_4 про визнання позову суд виходить з приписів ч. 4 ст. 174 ЦПК України і вважає, що визнання відповідачем позову порушує права, свободи чи інтереси іншого відповідача та спрямовані на безпідставне визнання недійсним договору, укладеного між обома відповідачами. При цьому суд враховує, що до цього, відповідач ОСОБА_4 вже предявляв аналогічні вимоги до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», але у їх задоволенні було відмовлено судом, тому заява про визнання позову не може врахована при ухваленні рішення по справі.

З наведених мотивів позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку з повною відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.10,11, 61,62,64,88, 174, 208, 209, 212-215, 223 ЦПК України, ст.203, 204, 215, 246, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 5,6,12,14, 38 Закону України «Про третейські суди», суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 24.03.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко