Справа № 346/5454/15-ц
Провадження № 2/346/570/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області в складі : судді Пятковського В.І.,

секретаря Ільницької О.О.,

з участю представника відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» доОСОБА_2, про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що згідно кредитного договору № IFF5RX54810024 від 01 вересня 2012 року, відповідачка отримала кредит у розмірі 4 377,50 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок порушення ОСОБА_2 умов договору, виникла заборгованість, яка на час звернення з позовом до суду склала 16 163,49 грн.

Просить позов задоволити та стягнути з відповідача на користь банку борг за кредитним договором та судові витрати, а розгляд справи проводити без його участі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов заперечила повністю та пояснила, що заяву на отримання вказаного в позові споживчого кредиту вона підписала в приміщенні Приватбанку в м. Коломия. Однак, ні кредитну картку, ні кошти, ні товари за споживчим кредитом не отримувала. Перед підписанням документів ОСОБА_3, працівник банку, повідомив їй про те, що вони оформлені для збільшення ліміту позики за її банківською карткою, наміру оформляти кредит на отримання комп'ютерної техніки у неї не було, коли вона підписувала документи, то не мала можливості з ними ознайомитись, оскільки перебувала в черзі з іншими клієнтами банку, текст документу був викладений дрібним шрифтом і був значним по обсягу. Тому вказаний договір не є підробленим, оскільки вона його підписала власноручно, але він був укладений під впливом обману, оскільки вона повірила переконанням ОСОБА_3 про те, що даний договір стосується збільшення ліміту позики.

Представник відповідача позов заперечив повністю та вказав, що в позові слід відмовити за безгрошовістю, оскільки відповідачка не отримувала ні коштів, ні товарів за споживчим кредитом.

Дані обставини встановлені вироком Снятинського районного суду від 17 січня 2014 року, де констатовано, що працівник банку ОСОБА_3, ввівши ОСОБА_2 в оману, не повідомивши останній про правдиве та дійсне значення своїх дій, використовуючи робоче місце ОСОБА_4 та її логін доступу до програмного продукту Промінь, в м. Коломия по вул. Лесі Українки, 2, під приводом оформлення та активації ОСОБА_2 її кредитної картки, без відома та згоди останньої, підготував пакет необхідних документів на оформлення споживчого кредиту по договору № 1FF5RX54810024 на придбання компютерної техніки на загальну суму 4750 гривень. ОСОБА_3, користуючись довірою ОСОБА_2, надав останній для підписання вказаний договір на оформлення споживчого кредиту, видаючи його за документи на оформлення кредитної картки.

Надалі, маючи оформлений договір про надання споживчого кредиту, ОСОБА_3 отримав доступ до розпоряджання кредитними коштами, виділеними ОСОБА_2 на придбання компютерної техніки, на підставі виписаного приватним підприємцем ОСОБА_5, з яким ПАТ КБ ПриватБанк співпрацює на умовах укладеного договору про співпрацю № 7 від 09 грудня 2010 року, рахунку-фактури, як уповноважена особа банку, організував перерахування останньому коштів в сумі 4750 гривень, та вказав ОСОБА_6 спосіб передачі вказаної техніки на свою, ОСОБА_3, користь, через громадський транспорт. Таким чином ОСОБА_3 отримав у нього компютерну техніку, а саме: ноутбук марки Asus K53BR MFP; Canon Pixma MP 280; колонки Soundtronix SP-2562U, black, USB.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковано судом за ч.2 ст. 190 КК України.

Крім того, вироком встановлено, що отриману обманним шляхом кредитну картку у ОСОБА_2, ОСОБА_3 передав ще іншій фізичній особі, яка зняла кошти з банківської картки у м. Івано-Франківськ.

Вказаними діями ОСОБА_3 вчинив шахрайство, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 190 КК України.

Вважає, що даний вирок як письмовий доказ підтверджує безгрошовість кредитного договору для ОСОБА_2 та неналежне виконання зобовязання «Приватбанком», оскільки ОСОБА_3 був працівником і уповноваженою особою банку, і коштами він розпорядився на власний розсуд. Крім того, належного і допустимого доказу виконання Приватбанком зобовязань за вказаним кредитним договором позивачв не надав суду.

Просить відмовити в задоволенні позову.

Проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення відповідачки та її представника суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 01 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено в письмовій формі кредитний договір № IFF5RX54810024, що підтверджено заявою позичальника і при укладенні договору відповідачкою була підписана заява позичальника, і проти чого вона не заперечує.

Відповідно до вказаного кредитного договору позивач надав відповідачу строковий кредит у сумі 4 377, 50 грн. на строк 36 місяців з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2015 року включно на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 127,5 грн. Погашення заборгованості повинно було проводитись відповідачем з 5 по 9 число кожного місяця у сумі 253, 15 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди та комісії. Кредит надавався відповідачу на оплату товару ( компютерна техніка ) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок приватного підприємця ОСОБА_5, з яким ПАТ КБ ПриватБанк співпрацює на умовах укладеного договору про співпрацю № 7 від 09 грудня 2010 року.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Згідно положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом цього договору.

Факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує в майбутньому у позичальника обов»язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім визначених законом підстав звільнення від доказування.

З наданого банком суду розрахунку заборгованості вбачається, що через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, станом на 23 листопада 2015 року відповідач має заборгованість 16 163, 49 грн.

Разом з тим, відповідач у своїх запереченнях в судовому засіданні посилається на те, що при підписанні кредитного договору банком було надано лише заяву позичальника, яку остання підписала, вважаючи при цьому, що підписувала договір на збільшення кредитного ліміту. Сам текст договору не читала, оскільки останній був викладений дрібним шрифтом і що саме вона підписувала не бачила, змоги перечитати не мала. Текстів інших документів з банком не узгоджувала і їх не підписувала, щодо нарахування пені та штрафів її не повідомляли. Будь яких коштів чи товарів не отримувала.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2014 року у кримінальному провадженні (справа № 351/1158/13-к) ОСОБА_3, як старший спеціаліст по роботі з кредитними картамиІвано-Франківського відділення «Університетське» Південно-Західного РУ ПАТ КБ «Приватбанк» визнаний винним за ч. 2, 3 ст. 190 КК України. Згідно мотивувальної частини вироку суду ОСОБА_3 вчинив шахрайство повто рно, тобто злочин, передбачений ч. 2_ст. 190 КК України за наступних обставин: продовжуючи свою діяльність, маючи намір заволодіння шахрайським шляхом чужим майном 31 серпня 2012 року звернувся до приватного підприємця ОСОБА_5, з яким ПАТ КБ ПриватБанк співпрацює на умовах укладеного договору про співпрацю № 7 від 09 грудня 2010 року і, який не усвідомлював намірів ОСОБА_3, видав останньому рахунок-фактуру № СФ-0000502 на придбання компютерної техніки на загальну суму 4 750 гривень для оформлення споживчого кредиту в ПАТ КБ ПриватБанк на користь клієнта банку ОСОБА_2.

Надалі ОСОБА_3, ввівши в оману ОСОБА_2, не повідомивши останній про дійсне значення своїх дій, під приводом оформлення та активації останній кредитної картки, без відома та згоди підготував пакет необхідних документів на оформлення споживчого кредиту по договору № 1FF5RX54810024 на придбання компютерної техніки на загальну суму 4 750 гривень, користуючись довірою надав для підписання вказаний договір на оформлення споживчого кредиту, видаючи його за документи на оформлення кредитної картки № 046825. ОСОБА_2, будучи введена в оману, не підозрюючи настання наслідків після підписання наданих ОСОБА_3 документів, підписала їх, таким чином надала можливість на придбання компютерної техніки, а саме: ноутбуку марки Asus K53BR MFP; Canon Pixma MP 280; колонок Soundtronix SP-2562U, black, USB.

Надалі, маючи оформлений договір про надання споживчого кредиту, ОСОБА_3 отримав доступ до розпоряджання кредитними коштами, виділеними ОСОБА_2 на придбання компютерної техніки, як, уповноважена особа банку, організував перерахування коштів в сумі 4750 гривень та домовився із ОСОБА_5 про спосіб передачі вказаної техніки громадський транспорт і отримавши у нього компютерну техніку, для передачі ОСОБА_2 цього не зробив.

У матеріалах справи містяться Умови і правила надання банківських послуг фізичним особам, які відповідачем не підписані, про що в судовому засіданні зазначила відповідач.

Доказів того, що саме ці Умови були надані відповідачу на ознайомлення при укладанні кредитного договору позивачем суду не надано, так як у Заяві позичальника немає жодного посилання на вищенаведені санкції.

Таким чином, Умови надання банківських послуг фізичним особам, надані банком при зверненні із позовом до суду, не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не підписані сторонами.

За таких обставин суд встановив, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилась не з вини відповідачки, а внаслідок вчинення стосовно неї злочину посадовою особою банку, що підтверджується копією вироку суду, який набрав законної сили.

На підставі викладеного суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та ч.1 ст.60, ч.4 ст.61, ст.1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 212, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Відмовити публічному акціонерному товариству «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором кредиту.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя П'ятковський В. І.