Номер провадження: 22-ц/785/4547/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016рр. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2015р. ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 40804грн.94коп.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. Від шлюбу у них народився син, аліменти на утримання якого з ОСОБА_3 стягуються за рішенням суду у розмірі 1/4 частки від усіх його доходів. При цьому ОСОБА_2 посилається на те, що дитина відвідує:

- школу раннього розвитку «Мадагаскар», вартість навчання складає 1200грн. на місяць, загалом нею було витрачено 4800грн.;

- басейн у фітнес клубі «Білий Парус», згідно договору вартість абонементу складає 3130грн.;

- з лютого по травень 2015р. відвідував дитячий центр «ДаніЕлька», вартість навчання склала 600грн. на місяць, загалом було витрачено 2400грн.

Також позивачкою було витрачено на лікування 3319грн. 85коп. та додатково 71279грн.88коп. Разом сума на додаткове утримання сина складає 81609грн.88коп. (71279,88+4800+2400+3130=81609,88).

Оскільки обовязок батьків щодо утримання дитини є солідарним, позивач просила суд стягнути з відповідача половину понесених нею коштів на додаткове утримання сина, а саме 40804грн.94коп. (а.с.3-6).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. При цьому відповідач вказав, що на даний час він не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості, однак не ухиляється від зобовязань щодо утримання сина, який майже постійно перебуває у батьків позивача в м. Енергодар Запорізької області. Відповідач вказав, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження нею понесених додаткових витрат на утримання сина (а.с.42-45).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016р. відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини (а.с.105-107).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2016р. ОСОБА_2 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.129-130).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому апелянт посилається на те, що рішення суду є необєктивним та необґрунтованим, ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, без врахування наданих нею доказів, без врахування інтересів дитини (а.с.110-115).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, сторони, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

У п.п.2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 2010р. сторони по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (до шлюбу Ярош) В.С. зареєстрували шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014р. розірвано (а.с.10,12).

За період шлюбу у сторін 07 січня 2012р. народився ОСОБА_4, актовий запис № 580, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-ЖД №299469, видного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_5 міського управління юстиції. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі (а.с.11).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014р. стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2014р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до 07 травня 2030р. Рішення набрало чинності 04 серпня 2014р. (а.с.12).

Згідно довідки про місце проживання та склад сімї за №374-2015/ст. від 20 серпня 2015р. за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Мізікевича, масив «Радужний», ж/м «Ульянівка» АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_2, 1981р.н., та ОСОБА_4, 2012р.н.

Суд першої інстанції обґрунтовано надав критичну оцінку зазначеній довідці, оскільки в ході розгляду справи відповідач пояснював, що син ОСОБА_6 майже постійно перебуває у батьків позивачки в м. Енергодар Запорізької області, проти чого не заперечувала позивач.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на ст. 185 СК України.

Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_2 надано ряд квитанцій, чеків, накладних, довідку та договір (а.с.14-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції зазначив, що докази позивача на підтвердження заявлених позовних вимог з урахуванням положень ст. 58 ЦПК України, не можуть вважатися належними та допустимими, оскільки, ряд чеків не містить дати їх вчинення; деякі квитанції сплачені не позивачем, а сторонніми особами; довідка від 07 січня 2015р. хоча і посвідчує відвідування дитиною дитячого навчального закладу, однак не визначає вартість таких відвідувань (а.с.14); ряд квитанцій містять товари, що обєктивно призначені не для дитини сторін хлопчика, а для дівчинки (а.с.23).

Суд зазначив, що витрати на придбання одягу, продуктів харчування, ліків та меблів не можуть вважатися додатковими витратами на утримання дитини, що викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України. Оскільки, вказані витрати за відсутності особливих обставин є закономірними витратами на дитину та повинні покриватися аліментами, оскільки обовязок щодо утримання дитини покладений на обох батьків.

У даному випадку, витрати позивача не можуть вважатися додатковими витратами на дитину.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки частина 1 статті 185 СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою.

Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач вказала, що вона звернулась з вказаним позовом у звязку з тим, що відповідач не сплачував аліменти в повному обсязі та має велику заборгованість по сплаті аліментів. Тобто позивач фактично визнала, що це ні є додатковими витратами.

Судова колегія звертає увагу на наступне.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разове, періодично або постійно.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбаченої ст. 185 СК України участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, додаткові витрати на дитину, викликаються особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Витрати позивача на одяг, продукти харчування, меблі, ліки, зволожувач, автокресло не викликані особливими обставинами та не можуть бути підставами для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

Позивачкою не надано суду як першої так і апеляційної інстанції доказів того, що саме ОСОБА_4 було призначено лікарем медичні препарати, на яки позивачкою були надані чеки. Позивачем не надано суду довідку дитячого лікаря, в якій має бути зазначений діагноз, вказаний перелік призначених процедур та курс лікування, а також докази на підтвердження проходження дитиною призначеного лікування згідно із встановленим діагнозом, або докази щодо передбачуваних витрат щодо цього лікування.

Відносно наданого позивачем суду договору на надання послуг в фітнес-клубі «Білий Парус» від 21 березня 2015р. не вбачається, що саме дитина ОСОБА_4 відвідує басейн у клубі, яка саме ціна абонементу (позначка від руки «3130 грн.» в графі, що передбачена для реквізитів члена клуба) та не надано доказів сплати за даним договором (а.с.19).

Судова колегія приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 тимчасово не працює, перебуває на обліку в ОСОБА_5 міському центрі зайнятості, сплачує аліменти, та має заборгованість по аліментам станом на 01 травня 2015р. в розмірі 8972грн.10коп. (а.с.92-93, 64,65,66).

Позивач ОСОБА_2 працює в ТОВ «РІШБУР» з 01 вересня 2015р. на посаді менеджер по продажам та отримує заробітну плату в сумі 2413грн.20коп. (а.с.91).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія УХВАЛІЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: І.П. Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_7