Номер провадження: 22-ц/785/5423/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» - «Про повернення залишку боргу за депозитним договором, виплату штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

01.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просив стягнути з відповідача несплачений залишок грошових коштів за депозитним договором № 590015068 від 13.05.2014 року у сумі 4327,30 дол. США, стягнути з відповідача проценти за процентною ставкою 11 % річних та виплату 3 % річних на залишок депозитного вкладу за період з 07.06.2015 року по 01.12.2016 року за вказаним договором у загальному розмірі 346,89 дол. США, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідно до укладеного 13.05.2014 роу договору № 590015068 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року та двох додатків до цього договору від 23.03.2014 року, позивач вніс в ПАТ «Імексбанк» депозитний вклад в сумі 10648,35 дол. США на строк до 18.06.2015 року під 11 % річних. Крім того, відповідно до укладеного 13.05.2014 року договору № 590015069 про приєднання до публічного договору банківського вкладу від 20.01.2014 року та додатку до цього договору від 23.05.2014 року, позивач вніс в ПАТ «Імексбанк» депозитний вклад в сумі 47892,67 грн. на строк до 18.06.2015 року під 11 % річних, які відповідач йому не повернув.

Позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

14.06.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні ним правовідносини

Відповідно до укладеного 13 травня 2014 року договору № 590015068 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року та двох додатків до цього договору від 23 березня 2014 року, позивач вніс в ПАТ «Імексбанк» депозитний вклад в сумі 10648,35 дол. США на строк до 18.06.2015 року під 11 % річних.

Крім того, відповідно до укладеного 13 травня 2014 року договору № 590015069 про приєднання до публічного договору банківського вкладу від 20 січня 2014 року та додатку до цього договору від 23 травня 2014 року, позивач в ніс в ПАТ «Імексбанк» депозитний вклад в сумі 47892,67 грн. на строк до 18.06.2015 року під 11 % річних.

Згідно постанови Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року № 50 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26 січня 2015 року прийнято рішення № 16 про впровадження з 27 січня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Імексбанк». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 84 від 23 квітня 2015 року було продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «Імексбанк» до 26 травня 2015 року.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 27 травня 2015 року прийнято рішення № 105, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» ОСОБА_3

Після віднесення банків до категорії неплатоспроможних діяльність цих банків регулюється в тому числі спеціальним нормативно-правовим актом Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Частиною 5 статті 36 цього Закону передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється : задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовуються індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку; нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед кредиторами.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 46 згаданого Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 цього Закону, відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону. Аналогічні приписи містяться в частині 6 статті 36 цього Закону.

Після запровадження у банку тимчасової адміністрації та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому вищевказаним спеціальним Законом порядку з дотриманням черговості, передбаченою статтею 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобовязання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Частиною 8 статті 91 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора вимоги по зобовязанням банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть предявлятися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований ст. 27 згаданого Закону, відповідно до якого уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Позивач був включений до переліку вкладників, які мають можливість отримати гарантовані Фондом 200000,00 грн., та своєю можливістю він скористався і станом на 07.07.2015 р. повністю отримав гарантовану суму відшкодування коштів за вищевказаними вкладами, та у визначений місячний термін звернувся до Фонду з вимогами кредитора про відшкодування суми, що перевищує гарантовану.

Уповноважжена особа розглядає заявлені кредиторські вимоги та включає їх до реєстру вимог кредиторів ( п.4 ч.1 ст. 48 Законуь) для подальшого задоволення у відповідності до визначеної у ст. 52 Закону черговості та порядку.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку визначається ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В четверту чергу задовольняються вимоги вкладників фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Частиною 4 статті 52 цього Закону передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимог задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги уповноважена особа Фонду не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

Таким чином, задоволення вимог позивача по вкладу має відбуватися в четверту чергу, після задоволення вимог попередніх трьох черг.

Отже, задоволення позову про стягнення коштів з відповідача на користь позивача порушить черговість задоволення вимог кредиторів попередніх черг таких як Держава, передбачену ст. 52 цього Закону.

Отже, колегія суддів доходить до висновку, що висновку районного суду у зазначеній частині позовних вимог є правильними по суті.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди.

Правові відносини, які виникають з договору банківського вкладу (депозиту), врегульовані нормами ЦК України (ст.ст. 625, 1058-1065), що не передбачають такого виду відповідальності банку, як відшкодування моральної шкоди. Правовідносини, що існують між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» не врегульовані правовідносини між фізичною особою і банком при укладанні банківського вкладу. Цим Законом передбачені умови захисту інтересів фізичної особи при отриманні споживчого кредиту. Не передбачена Законом можливість відшкодування моральної шкоди внаслідок не виконання договору про надання послуги.

Верховний Суд України в п. 23 постанови Пленуму від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» розяснив, що при задоволені вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте задоволення такої вимоги, за умови її предявлення, можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоровя людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом.

В умовах, коли законом можливість відшкодування моральної шкоди не передбачена, її відшкодування здійснюється лише у випадку, якщо сторони передбачили таку можливість в укладеному договорі.

Договорами же банківських вкладів від 13 травня 2014 року не була передбачена можливість відшкодування банком позивачу моральної шкоди в наслідок неналежного виконання банком свого зобовязання за договором.

Отже, правові підстави для відшкодуванні позивачу моральної шкоди у даному спорі були відсутні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є доведеними та підтвердженими.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

21.09.2016 року м. Одеса