Провадження № 22ц/784/1531/16 Суддя першої інстанції Подзігун Г.В.
Справа № 490/5662/13-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що також діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про звернення стягнення на іпотечне майно, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що також діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_6-М.О., уточнивши який остаточно просив звернути стягнення на іпотечне майно в межах кредитної заборгованості в розмірі 68 449 доларів США 39 центів, що еквівалентно 1 013 050 грн. 97 коп., виселити відповідачів зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Банк зазначав, що 6 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та позичальником ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1МО/2007, за яким Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 100 000,00 доларів США зі сплатою 16% річних строком до 3 лютого 2012 року .

В порядку забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 6 лютого 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок загальною площею 46,80 кв.м., який знаходиться по вул. Сивашської Дивізії, № 16-А у м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником кредитних зобов'язань виникла заборгованість, яка станом на 10 листопада 2014 року становить 68 449 доларів США 39 центів, що еквівалентно 1 013 050 грн. 97 коп., позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ним житлового будинку з можливістю укладення від імені відповідача ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, а також виселити з вказаного будинку ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6-М.О., як осіб, які зареєстровані та проживають в ньому, зі зняттям останніх з реєстраційного обліку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Справа в апеляційній та касаційній інстанціях розглядалась неодноразово.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на наявність передбачених законом підстав для звернення стягнення на належне ОСОБА_3 іпотечне майно та виселення осіб, які в ньому проживають, неможливо задовольняти позовні вимоги через положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З такими висновками суду в частині застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» погодитися не можна, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 6 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за № 1МО/2007, згідно якого останній отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних або у розмірі 32 % річних у разі несвоєчасного погашення кредиту, в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у строк до 03 лютого 2012 року. ( т.1 а.с.26-29).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, в той же день - 6 лютого 2007року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності з 2006 року житловий будинок № 16-А по вул. Сивашської Дивізії в м. Миколаєві (т. 1 а.с.30-32 ).

З 2008 року з дозволу власника, але без дозволу іпотекодержателя, у вищевказаному житловому будинку зареєструвалися та стали постійно проживати відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітні діти - ОСОБА_6, ОСОБА_6-М.О. (а.с.18 т. 1).

У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором, в нього утворилась заборгованість, яка станом на 10 листопада 2014 року становить 68 449 доларів США 39 центів, що еквівалентно 1 013 050 грн. 97 коп. і складається з:

- 32 528 доларів США 73 цента заборгованості по кредиту;

- 22 770 доларів США 13 центів заборгованості по процентам за користування кредитом

- 13 150 доларів США 53 цента пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Розмір, нарахованої банком заборгованості, позичальником та його представником у судових засіданнях не оспорювався.

17 квітня 2013 року на адресу позичальника та майнового поручителя ОСОБА_3 позивачем направлена вимога щодо виконання зобовязань та погашення заборгованості (а.с.10-12 т. 1).

В той же день на адресу відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Банком направлена вимога щодо наступного їх виселення з іпотечного майна, у випадку невиконання зобовязань позичальником ОСОБА_3, яка належним чином вручена 29 квітня 2013 року, але до наступного часу не виконана (а.с.13-25 т. 1).

Відповідно до правих висновках, викладених Верховним Судом України у постановах від 27 травня 2015 року (справа №6-57цс15, № 6-58цс15), від 01 липня 2015 року (справа № 6-345цс 15, № 781цс15) від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1825цс15) поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Відмовляючи у зверненні стягненні на іпотечне майно, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані положення Закону та помилково відмовив повністю у задоволенні цих позовних вимог.

Так, відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов основного зобов'язання передбачено пунктами 13.3, 18.8, 18.9, 24-29 іпотечного договору.

За таких обставин та з урахуванням положень ст. 1054 ЦК України, статей 12, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів вважає, що наявні усі підстави для звернення стягнення в межах 68 449 доларів США 39 центів, що еквівалентно 1 013 050 грн. 97 коп., на предмет іпотеки шляхом його продажу за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та укладення договору купівлі-продажу іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору з наданням усіх необхідних повноважень.

З огляду на вказані норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на період дії цього Закону.

Такий висновок щодо застосування норм цього Закону викладений в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року при розгляді цивільної справи № 6-1102цс15.

Щодо позовних вимог про виселення відповідачів з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, то районний суд при відмові в задоволенні цих позовних вимог виходив з того, що ці вимоги є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню з інших правових підстав з огляду на таке.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2947цс15) та від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15), зазначено, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_9 придбав переданий в іпотеку будинок не за рахунок кредиту, він належить останньому на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 зареєстрованим № 350 (т. 1 а.с. 30-32), а відтак правових підстав для виселення мешканців цього будинку, без надання їм іншого постійного житла не має.

Оскільки вимоги про зняття ОСОБА_4 і ОСОБА_5 спільно з їх малолітніми дітьми з реєстраційного обліку за вказаним місцем мешкання, повинні предявлятися до належного відповідача, до компетенції якого входить вирішення такого роду питань, то колегія суддів погоджується з відмовою в задоволені цих вимог.

Отже рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку підлягає стягненню 5 268 грн. судових витрат у вигляді витрат на сплату судового збору за подання позову при зверненні до суду та за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 1МО/2007 від 6 лютого 2007 року в загальному розмірі 68 449 доларів США 39 центів (що еквівалентно 1 013 050 грн. 97 коп.), яка складається з заборгованості по тілу кредиту 32528 доларів США 73 центи (що еквівалентні 48 1425 грн. 21 коп.), заборгованості за процентами в розмірі 22 770 доларів США 13 центів (що еквівалентно 33 6997 грн. 92 коп.) та пені в розмірі 13 150 доларів США 53 центи (що еквівалентно 19 4627 грн. 84 коп.) звернути стягнення в межах заборгованості на предмет іпотеки житловий будинок № 16-А, розташований по вул. Сивашської Дивізії в м. Миколаєві, загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., належного на праві власності ОСОБА_3, та переданого ним в іпотеку на підставі договору від 6 лютого 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк»» та ОСОБА_3 і посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, шляхом укладення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» від імені ОСОБА_3 Анатолійовича договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки: отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Рішення в цій частині на час дії Закону України № 1304-VП «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року не підлягає виконанню.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житла відмовити.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 5 268 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_12