Справа №125/1568/15-ц
Провадження №2/125/89/2016
30 березня 2016 року
Барський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Єрмічової В.В.,
при секретарі судового засідання Грабчак І.О.
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася. Позивачу, за адресою зазначеною в позовній заяві, надсилалися судові повістки, однак до суду повернулися конверти з відмітками поштового відділення про причини невручення адресату: "за закінченням терміну зберігання" (а.с.29-31;90-92).
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 15 жовтня 2015 року, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик у суд на 30 березня 2016 року (а.с.100), однак подав до суду заяву, де просить провести розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача в судове засідання, просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с.95), та подав письмове пояснення, де звертає увагу на те, що в тому випадку, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (а.с.96).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення повісток про виклик у суд на 03 лютого 2016 року, на 29 лютого 2016 року та на 30 березня 2016 року (а.с.80,93,104), не повідомила суд про причини неявки, а тому, з урахуванням ч.2 ст.77 ЦПК України, не зявилася в судове засідання повторно без поважних причин.
За таких підстав, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України та ст.224 ЦПК України, суд постановив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів і ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання.
Враховуючи заяву представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав.
Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.
Згідно з ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що договір безпроцентної позики від 15 лютого 2011 року, розписка від 15 лютого 2011 року та додаткова угода від 14 лютого 2012 року є належними та допустимими доказами укладення договору позики між сторонами, оскільки вказані правочини вчинені з додержанням встановлених вимог.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (зокрема, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, в частині першій якої зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Встановлено, що відповідач умов договору безпроцентної позики від 15 лютого 2011 року не виконала, оскільки у встановлений строк кошти не повернула.
За таких підстав, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, а тому його слід задовольнити повністю.
Щодо суми боргу, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за договором безпроцентної позики від 15 лютого 2011 року, суд бере до уваги наступне.
Згідно п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 "Про судове рішення в цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, де роз'яснено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК (435-15) законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК (435-15), частина третя статті 533 ЦК (435-15).
Суд бере до уваги Правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі №6-145цс14, про те, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно виписки та розрахунку із офіційного інтернет-сайту Національного Банку України станом на 30 березня 2016 року офіційний курс гривні до долара США становить: 100 доларів США = 2643,9172 гривень (а.с.106,107).
Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
А тому, суд стягує на користь позивача з відповідача документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 3654 гривень (а.с.1).
На підставі ч.1 ст.207, п.3 ч.1 ст.208, ч.1 ст.530, ч.2 ст.533, ст.625, ч.1 ст.1046, ст.ст.1047,1049,1050 ЦК України, п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 "Про судове рішення в цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-145цс14, керуючись ст.ст.10,60, ч.2 ст.77, ч.1 ст.79, ч.1 ст.88, ч.4 ст.169, ч.2 ст.197, ст.ст.212-215,224-226 ЦПК України, суд
ОСОБА_4 Василівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривень.
Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення направити відповідачу ОСОБА_2
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відповідач має право подати заяву про перегляд заочного рішення до Барського районного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення. У разі залишення цієї заяви без задоволення відповідач набуде право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Вінницької області в загальному порядку.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня вручення його копії.
Суддя: