Справа № 369/3599/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6409/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 7 13.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участі секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить автомобіль Citroen, державний номерний знак НОМЕР_1. Даний автомобіль після укладення договору купівлі-продажу мав бути переданий йому на наступний день. Але йому стало відомо, що автомобіль знаходиться у відповідача ОСОБА_2, який не бажає передавати йому його автомобіль. Вважає, що відповідач діє неправомірно та порушує його права власності.

Просив суд витребувати у ОСОБА_2 вказаний автомобіль.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не надано суду доказів укладення договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_7 у встановленому законом порядку, тобто відповідач не довів, що він є власником майна, право власності позивача зареєстровано, а власник має право користуватись та володіти належним йому майном, а тому позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випиває із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль марки Citroen, державний номерний знак НОМЕР_1, був зареєстрований на ім'я ОСОБА_6, що підтверджується як свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 13 листопада 2014 року, так і дублікатом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 виданого 20 листопада 2015 року, та не оспорювалось сторонами при розгляді справи.

15 грудня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу Citroen, державний номерний знак НОМЕР_1. Даний договір містить істотні умови договору, підписаний сторонами.

За заявою ОСОБА_3 №82161843 від 15 грудня 2015 року була проведена перереєстрація права власності на автомобіль Citroen, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно листа Територіального сервісного центру №3244 вбачається, що право власності на автомобіль Citroen, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстровано за ОСОБА_3

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що між ним та власником спірного автомобіля був укладений фактично договір купівлі-продажу, який оформлено як генеральна довіреність. На облік в державні органи не ставив, оскільки нагальної потреби в цьому не було. Вказав, що між ним та продавцем було досягнуто згоди по всім істотним умовам договору і йому було передано даний автомобіль в користування, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Але письмових розписок щодо передачі коштів не писали, довіряючи продавцям. З того часу він постійно як законний власник володіє та користується автомобілем, тому є єдиним та законним власником майна та саме в нього знаходиться оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У направлених на адресу суду документах щодо продажу автомобіля за ухвалою суду є підробки, тому вони не є належними доказами. Також зауважали, що в показах позивача є розбіжності з наявними документами, що свідчить про надуманість пред'явленого позову. Просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» - ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

Відповідно до п.п. 2, 7, 8 "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 з наступними змінами, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема зазначено, що невірним є визнання дійсними договорів купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль, оскільки п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України передбачено вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, та постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. Відповідно до вимог зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Оскільки чинним законодавством встановлена обов'язкова державна реєстрація права власності на транспортні засоби, тому твердження відповідача, що наявність у нього оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є підтвердженням правомірності купівлі ним автомобіля, колегія суддів не бере до уваги.

Наявність в особи даного свідоцтва надає право особі на володіння та користування, а не розпорядження майном. Покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 щодо обставин купівлі автомобіля не можуть підтверджувати перехід права власності на майно, у разі обов'язкової державної реєстрації такого права у відповідних установах.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вимоги закону щодо погодження сторонами істотних умов договору, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач у судовому засіданні не довів, що оспорюваний договір купівлі-продажу не укладався чи він є недійсним, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при його укладенні.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Виходячи зі змісту ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідачем не надано суду доказів укладення договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_7 у встановленому законом порядку, тобто не довів, що він є власником майна, право власності позивача зареєстровано, а власник має право користуватись та володіти належним йому майном, тому позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: