АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3055/16 Головуючий 1 ін. ОСОБА_1
Справа № 642/3916/14
Категорія: поділ майна подружжя Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кірсанової Л.І., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування частини будинку удаваним, визнання укладення договору купівлі-продажу частини будинку, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя,

у с т а н о в и л а:

В вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування частини будинку удаваним, визнання укладення договору купівлі-продажу частини будинку, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

На обґрунтування позивач вказав, що з 07 березня 1997 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_3, який було зареєстровано Свердловським РАГС Луганської області.

Під час шлюбу 12 серпня 2013 року було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність, а його дружина прийняла у власність ? частину житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2041.

Однак це майно фактично придбано за договором купівлі-продажу під час шлюбу з ним за їхні спільні кошти 15 000 доларів США, оскільки ОСОБА_4 є чужою людиною і не мала наміру безоплатно передавати зазначене майно його дружині.

Враховуючи викладене, просив визнати договір дарування ? частини житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові, укладений 12 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2041, удаваним; встановити, що між відповідачами фактично укладено договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові; визнати ? частину цього житла спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 37,0 кв. м. з відповідною частиною надвірних будівель.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на його безпідставність.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнала повністю.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що судом не взято до уваги оригінал розписки про отримання грошових коштів за договором купівлі-продажу та заяву ОСОБА_4 про визнання позову в повному обсязі, а також правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі за № 6-133цс12.

ОСОБА_6 представник ОСОБА_3 в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_4, третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності договору дарування, а копія розписки про отримання ОСОБА_7 коштів від позивача не підтверджує того, що особисто ОСОБА_3 мала на меті укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що з 07 березня 1997 року сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Свердловським РАГС Луганської області.

Під час шлюбу 12 серпня 2013 року укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_3 - дружина позивача прийняла у власність ? частину житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2041.

В день укладення договору дарування - 12 серпня 2013 року ОСОБА_4 згідно з розпискою отримала від ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000 доларів США за продажу вказаної частини будинку. При цьому в розписці ОСОБА_4 зазначила, що загальна сума від купівлі продажу становить 15 000 доларів США, суму в розмірі 5 000 доларів США вона отримала раніше, претензій до покупця у неї немає.

В письмовій заяві від 16 листопада 2015 року та в заяві, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 за реєстровим № 109, відповідач ОСОБА_4 підтвердила факт продажу своєї частини житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові за 15 000 доларів США та відсутності у неї наміру дарування цього майна людині, яку вона не знала (а. с. 7, 8,10, 73 118).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 пояснив, що до укладення договору дарування подружжя ОСОБА_3 орендувало спірну частину житла, ОСОБА_3 надавала допомогу ОСОБА_4, яка є особою похилого віку.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон повязує певні правові наслідки, а саме: розписку, власноручно написану ОСОБА_4 про повний розрахунок за продаж ? частини будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові в загальній сумі 15 000 доларів США та визнання факту укладення договору купівлі-продажу продавцем; визнання ОСОБА_4 факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у неї волі на укладення договору дарування нерухомого майна.

За правилами частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.

Оскільки на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення судом першої інстанції вищенаведених фактів не є підставою для висновку про укладення сторонами договору дарування.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійсненням подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є в спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено в статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо іншого не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Оскільки ? частина житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові придбана подружжям ОСОБА_3 в період шлюбу за договором купівлі-продажу, ця нерухомість є спільною сумісною власністю, а частка позивача становить ? частину.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 313, 309 ч. 1 п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування ? частини житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові, укладений 12 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2041, удаваним.

Встановити, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові.

Визнати ? частину житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку № 55 по вулиці Тевелєва в м. Харкові, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 37,0 кв. м. з відповідною частиною надвірних будівель.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.І.Кірсанова

ОСОБА_9