Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 425/4442/15-ц
Провадження № 22ц/782/494/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів: Карайван Т.Д., Фарятьєва С.О.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 24906 грн., заборгованість за процентами в сумі 62265 грн., а всього - 87171 грн. Крім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування інфляційних втрат 37285 грн. та на відшкодування моральної шкоди 6980 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 02.04.2014 року він позичив відповідачу 65600 рублів Російської Федерації строком до 02.06.2014 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надала йому відповідну розписку.

Оскільки до теперішнього часу відповідач борг не повернула, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення борг задоволені частково.

Суд вирішив стягнути:

- з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 65600 (шістдесят п'ять тисяч) рублів Російської Федерації, що еквівалентно 21350 (двадцять одна тисяча триста п'ятдесят гривень) 17 коп., проценти в сумі 53375 (п'ятдесят три тисячі триста сімдесят п'ять гривень), а всього - 74725 (сімдесят чотири тисячі сімсот двадцять п'ять гривень) 17 копійок;

- з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім гривень) 20 коп.;

- з ОСОБА_3 користь держави судовий збір в сумі 260 (двісті шістдесят гривень) 01 коп.;

- з ОСОБА_2на користь держави судовий збір в сумі 1715 (одна тисяча сімсот п'ятнадцять гривень) 31 коп.

В задоволенні інших вимог суд відмовив за необгрунтованістю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 24906 грн., заборгованості за процентами в сумі 62265 грн., на відшкодування інфляційних втрат 37285 грн., а всього - 124456 грн.

При цьому рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.05.2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач в апеляційному порядку не оскаржив (а.с.187).

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.05.2016 року відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів судової палати вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та приписи частини 3 вказаної статті, згідно із якою апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із положеннями ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно із приписами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 65600 рублів Російської Федерації строком до 02 червня 2014 року. Позика передавалася відповідачу під десять відсотків щомісячно від суми позики. Зазначені обставини підтверджуються письмовою розпискою ОСОБА_3 та не заперечується сторонами (а.с.61).

Оскільки зазначений борг на час ухвалення рішення суду відповідачем позивачеві повернутий не був, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у ОСОБА_3 боргового зобов'язання перед ОСОБА_2 та про прострочення виконання такого зобов'язання.

Разом із тим, при здійсненні розрахунку суми боргу суд здійснив певні помилки.

Так, відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Згідно із положеннями ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що приймає до уваги офіційний курс НБУ російського рубля по відношенню до української гривні станом на 23.12.2015 року (за 10 російських рублів - 3,2546 гривні), яка підтверджена довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» № 21-03/2972 від 24.12.2015 року (а.с.12), оскільки інших довідок позивачем суду не надано.

При цьому Рубіжанський міський суд помилково не прийняв до уваги положення ч.2 ст.61 ЦПК України, відповідно до якого обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Оскільки офіційний курс гривні щодо іноземних валют щоденно встановлюється та оприлюднюється НБУ на своєму офіційному сайті, що є у вільному доступі, відомості (обставини) щодо такого офіційного курсу є, на думку колегії суддів Апеляційного суду Луганської області, загальновідомими, а тому не потребують доказування.

У своїй заяві про уточнення позовних вимог, поданій до місцевого суду в день (але до) ухвалення судового рішення позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 24906 грн., заборгованості за процентами в сумі 62265 грн., на відшкодування інфляційних втрат 37285 грн., а всього - 124456 грн. (а.с.174).

При цьому ОСОБА_2 просив суд прийняти до уваги встановлений НБУ офіційний курс гривні щодо російського рубля станом на 23.05.2016 року - за 10 російських рублів - 3,7967 гривні (а.с.174, 176), виходячи із якого він (позивач) і зробив розрахунок заборгованості.

Приймаючи до уваги, що офіційний курс гривні щодо російського рубля встановлений НБУ станом на 26.05.2016 року (на день ухвалення оскаржуваного рішення) становив за 10 російських рублів - 3,8110 гривні, а, відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів Апеляційного Суду Луганської області вважає за необхідне при здійсненні розрахунку заборгованості взяти до уваги офіційний курс гривні щодо російського рубля, встановлений НБУ станом на 23.05.2016 року, оскільки саме цей курс застосований позивачем при встановленні розміру остаточних позовних вимог.

При таких обставинах заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики від 02.04.2014 року станом на 26.05.2016 року (на час ухвалення рішення в суді першої інстанції) становить: сума боргу (тіло) - 24906 грн. (65600 рос. руб. х 0,37967); заборгованість за процентами - 61783 грн. 81 коп. (за 24 місяці 25 днів - 162730 рос. руб. 32 коп. х 0,37967), а всього - 86689 грн. 81 коп. (24906 грн.+ 61783 грн. 81 коп.).

При цьому колегія суддів зауважує, що при остаточному уточненні позовних вимог ОСОБА_2 просив стягнути суму заборгованості саме у грошовій одиниці України - гривні (а.с.174).

Щодо позовних вимог в частині відшкодування інфляційних втрат позивача, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта - російський рубль, яка була предметом договору позики від 02.04.2014 року, індексації не підлягає.

Саме такі висновки закріплені у правовій позиції, що містяться у постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у цивільній справі № 6-771цс15.

При таких обставинах, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої відповідачка позичила у позивача грошові кошти в іноземній валюті - 65600 російських рублів, суд першої інстанції, з огляду на положення ч.2 ст. 360-7 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування інфляційних втрат.

Приймаючи до уваги викладене, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача повинні бути присуджені понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. (а.с.13).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.05.2016 року змінити. Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 24906 грн., заборгованість за процентами в сумі 62265 грн., а всього - 87171 грн.». Абзац 4 та абзац 5 резолютивної частини рішення виключити. В іншій частині рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26.05.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 травня 2016 року змінити.

Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 02.04.2014 року в розмірі 24906 грн., заборгованість за процентами в сумі 61783 грн. 81 коп., а всього - 86689 грн. 81 коп.».

Абзац 4 та абзац 5 резолютивної частини рішення виключити.

В іншій частині рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його оголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: