Справа № 367/3800/14-ц Головуючий у І інстанції Кухленко Д. С.
Провадження № 22-ц/780/2221/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 47 16.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановила:

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області 14.01.2016 року вказаний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності: на ? частину однокімнатної квартири №77, вул. Пушкінська, 59 в, м. Буча, Київська обл.; на ? частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої в Кіровоградській обл., Гайворонський р-н, м. Гайворон, вул. Струнківська, 49.

Визнано за ОСОБА_2 право власності: на ? частину однокімнатної квартири №77, вул. Пушкінська, 59 в, м. Буча, Київська обл.; на ? частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої в Кіровоградській обл., Гайворонський р-н, м. Гайворон, вул. Струнківська, 49.

Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3131,35 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ним та позивачем право власності на ? частину квартири №159, вул. Лісківська,12, м. Київ, та визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташованої в Кіровоградській обл., Гайворонський р-н, м. Гайворон, вул. Струнківська, 49.

Вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2000 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у Деснянському управлінні РАЦСу м. Києва за №496.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11.06.14 року цей шлюб розірвано.

За період шлюбу подружжям було спільно набуте наступне майно: однокімнатна квартира №77, вул. Пушкінська, 59 в, м. Буча, Київська обл.; автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску; земельна ділянка, площею 0,1000 га, розташована в Кіровоградській обл., Гайворонський р-н, м. Гайворон, вул. Струнківська, 49, кадастровий номер :50:135:0033.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції вважав, що квартира №159,по вул. Лісківська,12, м. Київ була придбана позивачем за власні кошти, однак з таким висновком колегія суддів апеляційного суду погодитися не може з наступних підстав.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2002р. позивач, в особі покупця придбала квартиру №159,по вул. Лісківська,12, м. Київ.

На той час сторони перебували у шлюбі більше двох років.

Крім того, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу квартири №75, по вул. Маяковського, м. Київ, в якому зазначено, що відповідач надає свою згоду на продаж позивачем зазначеної квартири, набутої ними в період зареєстрованого шлюбу.

Таким чином, враховуючи положення зазначених норм та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що квартира №159,по вул. Лісківська,12, м. Київ набута подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а тому підлягає поділу між ними.

Позивач, всупереч ст. 60 ЦПК України не довела ті обставини, що перебуваючи у шлюбі придбала вказану квартиру за власні кошти.

В ході розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги позову щодо поділу та визнання права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Однак, з таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Згідно ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки №01/77 про 100 % оплату вартості обєкту інвестування, відповідач отримав лише право на набуття права власності (майнові права) а не саме право власності на нерухоме майно (однокімнатна квартира АДРЕСА_2, Київська обл.).

Таким чином, на даний час відсутні будь-які документи щодо державної реєстрації прав на цю квартиру, як цілісного обєкту нерухомого майна.

Цей факт сторони визнали на засіданні апеляційного суду.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про поділ та визнання права власності на вищезазначену квартиру не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, прийшов до висновку про поділ земельної ділянки, площею 0,1000 га, що розташована в Кіровоградській обл., Гайворонський р-н, м. Гайворон, вул. Струнківська, 49, кадастровий номер :50:135:0033.

З таким рішення суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Згідно п.5 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Зазначене положення Сімейного Кодексу щодо статусу набутої земельної ділянки набрало законної сили 13 червня 2012 року після прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року.

Як вбачається з листа Держземагенства у Гайворонському районі Кіровоградської області № 37/01.14 від 22.01.14р. державний акт про право власності на вищезазначену земельну ділянку було видано відповідачу 3 грудня 2012 року.

Таким чином, право власності на вищезазначену земельну ділянку у відповідача виникло після внесення змін до Сімейного Кодексу України, а тому така земельна ділянка є його особистою приватною власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, необґрунтовано та всупереч Закону відніс дану земельну ділянку до спільного сумісного майна подружжя.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про необхідність визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку, то вони є необґрунтованими, оскільки його право власності на дану земельну ділянку посвідчується наявним у нього державним актом про право власності, а тому додаткового встановлення судом не потребує.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 рокускасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3. У решті позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: