Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічнеакціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із вказаним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просило в рахунок погашення боргу за кредитом в розмірі 714 848 грн 69 коп., із яких: тіло кредиту - 663 173 грн 99 коп., проценти - 51 674 грн 71 коп., звернути стягнення на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка є предметои іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на цю квартиру.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 червня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав відповідачці кредит для придбання нерухомості в розмірі 55 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення до 19 червня 2027 року та сплатою 11,9 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір із додатковою угодою від 22 липня 2008 року, згідно з якими відповідачка передала в іпотеку належне їй майно - квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, у тому числі й за кредитним і забезпечувальним договорами, укладеними із ОСОБА_4

У зв'язку з неналежним виконаннямпозичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі714 848 грн 69 коп., із яких: 663 17 грн 99 коп. - заборгованість за кредитом, 51 674 грн 71 коп. - заборгованість за відсотками.

Письмова вимога ПАТ «Дельта Банк» про погашення боргу та наслідки їх невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, направлена ОСОБА_3 у серпні 2015 року, проте залишена нею без задоволення.

Посилаючись на наведені вище обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову у позові з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит для придбання нерухомості в розмірі 55 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення до 19 червня 2027 року та сплатою 11,9 % річних. Повернення кредиту передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом в розмірі 242 долари США відповідно до графіку платежів, вказаних в додатку № 1 до кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір із додатковою угодою від 22 липня 2008 року, згідно з якими відповідачка передала в іпотеку належне їй майно - квартиру АДРЕСА_1 та відповідно до умов якого банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, у тому числі шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» в тому числі право вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 20 червня 2008 року, укладеними із ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконання позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі714 848 грн 69 коп., із яких: 663 17 грн 99 коп. - заборгованість за кредитом, 51674 грн 71 коп. - заборгованість за відсотками.

Письмова вимога ПАТ «Дельта Банк» про погашення боргу та наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки направлена відповідачці 27 серпня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні у зв'язку із недоведеністю розміру заборгованості відповідачки за кредитним договором та незазначення банком початкової ціни реалізації предмета іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

З урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував, що умовами договору іпотеки передбачено право банку набути право власності на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» із тих підстав, що умовами іпотечного договору визначено позасудовий порядок врегулювання питання звернення стягнення, суд послався на зміст п. 12.3.1 договору іпотеки, згідно із яким задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та п. 12.3.2, яким сторони погодили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

При цьому апеляційний суд не врахував роз'яснення, викладені у п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із якими у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Також заслуговують на увагу й доводи скарги з приводу того, що ПАТ «Дельта Банк» позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності на іпотечне майно, оскільки для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаються, зокрема, копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик