Справа № 496/264/16-ц
Провадження № 2/496/495/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Галич О.П.,

при секретарі Буяк Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за ним право власності на ? частини житлового будинку загальною площею 75,7 кв.м. та житловою площею 48,3 кв.м., разом з прибудинковими спорудами: літньою кухнею, погрібом, вбиральнею та огорожею, розташований за адресою: м. Біляївка, Одеської області, пров. Некрасова,1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 квітня 2013 року помер його батько ОСОБА_5, який до дня смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач, як спадкоємець першої черги, 19 серпня 2013 року звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Після звернення до нотаріуса 23 грудня 2015 року позивач отримав лист-відмову з якого зрозумів, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: м. Біляївка, Одеська область, пров. Некрасова, 1 у звязку з тим, що його покійний батько за життя не здійснив державну реєстрацію права власності на житловий будинок. Для вирішення спірного питання нотаріус рекомендував звернутись до суду. Позивач стверджує, що за життя батько не зареєстрував своє право власності на житловий будинок в органах БТІ та реєстраційній службі, але згідно законодавства, чинного на час набуття права власності покійним чоловіком на житло, договори дарування посвідчені державними нотаріусами вважались правовстановлюючими документами. За таких обставин позивач вважає, що його батько на день смерті мав правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок і був фактичним власником житла, але просто не зареєстрував своє право власності у спосіб, визначений законодавством, у звязку з чим позивач на сьогоднішній день не має можливості отримати у спадок спірний житловий будинок. У звязку з зазначеним просить задовольнити позов.

Позивач у судове засідання не зявився, однак до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі (а.с. 46).

Відповідачі, у судове засідання не зявилися, до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.(а.с. 45, 47).

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 квітня 2013 року помер батько позивача ОСОБА_5, про що було видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 335473, актовий запис № 119. (а.с. 8).

ОСОБА_5 до дня смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Біляївської міської ради від 09.08.2013 року. (а.с. 28).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД № 119085 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 вересня 2013 року, Громадянин ОСОБА_1 є сином померлого. (а.с. 31).

Вказане спірне майно, а саме: ? частини житлового будинку, камяного, загальною житловою площею 37,90 кв. метрів з відповідною частиною надвірних споруд: Б-літня кухня, В-погріб, І-З огородження, що знаходиться в місті Біляївка Одеської області по вул. Некрасова, 1, належав померлому на підставі договору дарування від 10 червня 1997 року, зареєстрованому у реєстрі за № 1-1539. (а.с. 9). У встановленому законом порядку вказане майно не було зареєстроване.

Після смерті батька позивач, як спадкоємець першої черги, 19 серпня 2013 року звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але 23 грудня 2015 року позивач отримав лист-відмову № 5439/02-14 в якому було вказано, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: м. Біляївка, Одеська область, пров. Некрасова, 1 у звязку з тим, що його покійний батько за життя не здійснив державну реєстрацію права власності на житловий будинок. Для вирішення спірного питання нотаріус рекомендував звернутись до суду. (а.с. 7).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на п.6 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст.1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п.7 ППВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».

З врахуванням того, що за життя батьків сторін по справі не було оформлено право власності на самочинне будівництво, то суд приходить до висновку, що таке майно не могло бути об'єктом спадкування, а відтак не увійшло до спадкової маси.

Частиною 1 статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Кожна із ознак (умов), передбачені у вищевказаній нормі є самостійними, тому достатньо наявності хоча б однієї з них для визнання будівництва самочинним.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Як зазначено у ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього,

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного ОСОБА_1 України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У листі ВССУ від 16.05.2013 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" зазначено: "Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради".

Відповідно до технічного паспорту на імя ОСОБА_1 від 20 листопада 2015 року, проведена інвентаризація за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, пров. Некрасова, будинок № 1, знаходиться житловий будинок літ. А, загальною площею 67,1 кв. м., в тому числі житлового 37,9 кв. м. та господарських будівель: літня кухня літ. Б, погріб літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа - №1-2. В житловому будинку проведено реконструкцію зі збільшення загальної площі на 8,6 кв.м. (самочинно добудовано приміщення 1-8-кухня) та на 10,2 кв.м. житлової (самовільно переобладнано приміщення кухні в житлову кімнату 1-7). Самочинно добудовано 7,4 кв.м. до господарської будівлі: літня кухня літ. Б.

Збільшення загальної площі на 0,98 кв.м., в тому числі житлової площі на 0,2 кв.м. за рахунок демонтування грубки, а також побудована господарська будівля вбиральня літ. Г, не належить до самочинного будівництва згідно пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773 (зі змінами та доповненнями № 2 від 08.01.2013 року). (а.с. 11-13, 36).

Проаналізувавши наведене у сукупності, суд прийшов до висновку, що відсутні усі необхідні вищезазначені докази, щодо самочинно добудованих приміщень 1-8 - кухня, самовільно переобладнано приміщення кухні в житлову кімнату 1-7, а тому позивач не вправі набути права власності на самочинно збудоване спадкоємцем приміщення.

Таким чином суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1225, 1297 ЦК України, ст.ст.212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини житлового будинку загальною площею 67,1 кв.м. та житловою площею 37,9 кв.м., разом з прибудинковими спорудами: літньою кухнею без самочинно добудованих 7,4 кв.м., погрібом, вбиральнею та огорожею, розташований за адресою: м. Біляївка, Одеської області, пров. Некрасова,1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Галич О.П.

11 квітня 2016 року