22-ц/775/494/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Хараджа Н.В.
Категорія 27 Доповідач Песоцька Л.І.
У Х В А Л А

Іменем України

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко Т.Б., Баркова В.М.

секретар Брежнєв Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 березня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 10 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Унаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 22 тис. 650 грн. 47 коп., що складається з: 9 тис. 952 грн. 35 коп. заборгованості за кредитом, 9 тис. 993 грн. 34 коп. заборгованості за процентами, 1 тис. 150 грн. пені та комісії, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 тис. 54 грн. 78 коп. штрафу (процентна складова), яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з відповідача та відшкодувати витрати на сплату судового збору в розмірі 1 тис. 218 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору неукладеним, посилаючись на те, що 21 березня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору на отримання кредиту в розмірі 10 тис. 500 грн. укладено не було, вказану грошову суму ні з каси банку, ні на поточний рахунок вона не отримувала.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 тис. 945 грн. 69 коп., що складається з: 9 тис. 952 грн. 35 коп. заборгованості за кредитом, 9 тис. 993 грн. 34 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, та у відшкодування витрат на сплату судового збору 1 тис. 72 грн. 57 коп. У задоволені позовних вимог банку про стягнення пені та штрафів відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволення її зустрічного позову. Незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що в справі відсутні докази укладення договору та надання їй кредиту в розмірі 10 тис. 500 грн.

В частині відмови у задоволені позову про стягнення пені та штрафів рішення суду не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4, яка заперечувала проти доводів скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що згідно із заявою позичальника №MRXRED березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 1 тис. 299 грн. на придбання товару зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 21 березня 2008 року до 21 січня 2009 року. Укладення цього договору сторонами не оспорюється і не є предметом спору в даній справі.

В той же день, 21 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено шляхом підписання заяви позичальника № MRXRED11700959 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою за користування кредитом 3 % на місяць (36% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до цього договору банком було відкрито ОСОБА_1 картковий кредитний рахунок, видано кредитні картки № 014302, № 932034, №413629, строк дії останньої картки - липень 2016 року, та кредит в розмірі 10 тис. 500 грн. Унаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за цим договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 19 тис. 945 грн. 69 коп.: 9 тис. 952 грн. 35 коп. - заборгованість за кредитом, 9 тис. 993 грн. 34 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору неукладеним, суд виходив із того, що між сторонами був укладений кредитний договір шляхом приєднання, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10 тис. 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, однак кредит не повернула та не сплатила проценти за користування отриманими в кредит грошовими коштами.

З висновками суду, як такими, що підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на нормах матеріального права і відповідають вимогам процесуального права, не можна не погодитись.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зі справи вбачається, що 21 березня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до «ПриваБанку» із заявою № MRXRFD11700959 про надання кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості, в якій висловила згоду з тим, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, та згоду з тим, що банк має право збільшити, зменшити або скасувати кредитний ліміт.

У заяві зазначено, що 21 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № 014302 та ПІН (а.с. 5, 94, 224) .

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила підписання нею зазначеної заяви та отримання кредитної картки.

Згідно з п. 3.1 Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом «Приватбанку» PR-2007-1247 від 20 грудня 2007 року, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначено в заяві та в Памятці клієнта, підписанням заяви банк і клієнт укладають договір про надання банківських послуг.

Згідно з п. 3.2 Умов і правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який час змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Пунктом 3.3 Умов передбачено, що підписання договору є прямою і безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з п. 9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк (а.с. 10).

Відповідно до п. 3.1.3 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг після закінчення терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

З особового рахунку, відкритого на імя ОСОБА_1, і довідки банку вбачається, що за вказаним кредитним договором банком встановлювався кредитний ліміт в розмірі: з 13 травня 2008 року - 400 грн., з 14 лютого 2010 року - 800 грн., з 7 вересня 2010 7 500 грн., з 22 жовтня 2010 року - 8 500 грн., з 21 січня 2011 року 10 500 грн., з 6 жовтня 2014 року 9 960 грн. (а.с. 60-70, 80, 197-205). До 23 березня 2010 року позичальник кредитним лімітом не користувалася. Строк дії виданої їй при укладені договору кредитної картки закінчився у вересні 2009 року (а.с. 99).

За заявою ОСОБА_1 банком 22 березня 2010 року їй була видана кредитна картка № 932034 (а.с. 228-229). Про що свідчать заява позичальника, дані її особового рахунку та скрін шот з програмного комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 230).

З особового рахунку вбачається, що із застосуванням цієї картки з 23 березня 2010 року з кредитного рахунку ОСОБА_1 щомісячно здійснювалися платежі, зняття грошових коштів та поповнення рахунку (а.с. 60-70, 197-205).

26 червня 2013 року ОСОБА_1 отримала третю кредитну картку №413629 зі строком дії до липня 2016 року, про що свідчить її заява ОСОБА_1 та скрін шот з програмного комплексу банку (а.с. 232-233). У судовому засіданні відповідач підтвердила отримання в банку вказаної картки.

З 27 червня 2013 року платіжні операції щодо зняття грошових коштів та поповнення рахунку з кредитного рахунку ОСОБА_1 проводилися з використанням цієї платіжної картки (а.с. 69-70, 204-205).

З особового рахунку ОСОБА_1 та розрахунку банку вбачається, що позичальником щомісячно вносились грошові кошти в погашення кредиту та процентів, проте в значно меншому розмірі ніж знімались. Останній платіж у погашення кредиту внесено 17 червня 2014 року. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 9 тис. 952 грн. за кредитом і 9 тис. 993 грн. 34 коп. за відсотками за користування кредитом.

За таких обставин суд законно та обґрунтовано дійшов висновку про те, що 21 березня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України), відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 10 тис. 500 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не доведено укладення кредитного договору та отримання за ним грошових коштів, спростовуються наданими банком доказами.

Згідно з п. 5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України 18 червня 2003 року банки обовязково мають складати на паперових та/або електронних носіях особові рахунки та виписки з них.

Пунктом 5.4 та 5.6 цього Положення передбачено, що особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тому не можна погодитись з доводами про те, що не є доказом особовий рахунок позичальника.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Кредитна лінія (credit line) - кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту.

У звязку з цим спірний кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-63цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Тому неспроможні доводи скарги про те, що, оскільки банк в день укладення договору не перерахував на рахунок відповідача суму кредитного ліміту, кредитний договір є неукладеним.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 10, 60, 213-214 ЦПК України, ґрунтується на положеннях ст. ст. 526, 634, 638, 640, 1049, 1050, 1054 ЦК України і підстав для його скасування не наведено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Л.І.Песоцька

ОСОБА_5

ОСОБА_6