Справа № 461/6222/13 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський О.М.
Провадження № 22-ц/783/1257/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, про визнання безпідставною відмови та захист порушеного права.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення підвального поверху площею 50,5 кв.м, позначені під літ. 6-1 пл. 4,00 кв.м, літ. 6-2 пл. 10,3 кв.м, літ. 6-3 пл. 20,9 кв.м, літ. 6-4 пл. 15,3 кв.м в будинку №33 на вул. Тютюнників у м. Львові.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, судом невірно застосовано норми матеріального права, висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, надані позивачем інформація та документи недостовірні та отримані незаконним способом. Зокрема, вважають такими, що суперечать матеріалам справи, висновки суду про те, що спірні приміщення є приналежністю до головної речі (квартири) позивачки та використовуються нею як господарські приміщення для зберігання речей та продуктів. Вказують на те, що позивач ніколи не мешкала в будинку №33 на вул. Тютюнників у м. Львові, не мала та не має у власності жодної квартири за цією адресою. Так само вона ніколи не використовувала спірні приміщення як господарські приміщення для зберігання речей, продуктів. Крім того зазначають, що в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи про право власності позивачки на квартиру в будинку, де вони проживають.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Житловий фонд України утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України (ст.4 ЖК України).

Згідно ст.5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад(житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1 та 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України.

За правилами ч.1 ст.1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Частиною 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст.1 Закону «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно правових відносин.

Наведені норми свідчать про те, що у житлових будинках можуть бути і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення(магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири №1 з коморою в підвалі площею 15,8 кв.м по вул. Тютюнників,33 у м. Львові, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - співвласниками квартири №1 та комори в підвалі площею 12,6 кв.м у цьому ж у житловому будинку згідно свідоцтва про право власності від 10.12.2001 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.07.2012 року, а тому згідно діючого законодавства вони є співвласниками допоміжних приміщень будинку №33 по вул. Тютюнників у м. Львові.

Відтак, не залучивши апелянтів до участі у справі, суд вирішив питання щодо їх прав та інтересів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що нежитлові приміщення площею загальною площею 50,5 кв.м в підвальному поверсі будинку №33 по вул. Тютюнників у м. Львові є приналежністю до головної речі - квартири позивачки та використовуються нею як господарські приміщення для зберігання речей, продуктів.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 чи їй належить на праві власності квартира у даному будинку.

Крім того, у порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України позивачем не підставі належних та допустимих доказів не доведено, що спірні нежилі приміщення не відносяться до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно правових відносин.

Колегія суддів вважає підставними твердження апелянтів про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належної оцінки, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, на думку судової колегії, оскаржуване рішення у частині задоволення позову слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року у частині задоволення позову ОСОБА_2 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно

Судове рішення набрало законної сили: 11.04.2016 р.

Суддя Зверхановська Л.Д.

Дата оформлення копії: 11.04.2016 р.

Помічник судді Мариняк О.І.