Справа № 502/755/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Кітреску О.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5

до

Виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

ОСОБА_3

про

визнання протиправним та скасування рішення і договору сервітутного землекористування

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення і договору сервітутного землекористування. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача в позовній заяві вказав та в судовому засіданні пояснив, що 19.08.2013 року ОСОБА_5І звернулась з заявою на імя голови Кілійської міської ради про виділення в довгострокову оренду для обслуговування магазину непродовольчих товарів земельної ділянки площею 18 квадратних метрів, розташовану у м. Кілія по вул. Пролетарська (район ринку) на відстані 10 метрів від центральних воріт ринку в бік вул. Суворова. До заяви були додані необхідні копії документі та викопіювання з генплану для орієнтації на місцевості з відділу архітектури. Бажана земельна ділянка в оренді чи в іншому користуванні сторонніх осіб не перебувала на той час. 26.12.2013 р. ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до Кілійської міської ради про надання інформації щодо прийняття будь-яких рішень за заявою ОСОБА_5 про виділення в довгострокову оренду земельної ділянки і надання письмової інформації щодо того, чи приймались які-небудь рішення про передачу в оренду та чи надавались дозволи на виготовлення технічної документації на розміщення обєкта торгівлі на земельній ділянці площею близько 18 квадратних метрів, розташованій в м. Кілія по вул. Пролетарській (район ринку) на відстані 10 метрів від центральних воріт ринку в бік вул. Суворова (третій контейнер), у разі прийняття таких рішень просив надати їх копії.

08.01.2014 року представник позивача отримав в Кілійській міській раді дві ксерокопії без будь-якої письмової відповіді на заяву від 26.12.2013 р., а саме копію рішення виконкому № 149 від 28.11.2013 року про погодження місця розташування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 та копію відповіді ОСОБА_5 за № 1171/02-7А від 18.09.2013 року про надання додаткових матеріалів до заяви про передачу земельної ділянки в оренду. Як зазначив представник позивача, раніше таку відповідь ОСОБА_5І .не отримувала.

Згідно наданих копій документів зясувалось, що ОСОБА_3 після заяви ОСОБА_5 від 19.08.2013 року, було погоджено 28.11.2013 року місце розташування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на земельній ділянці, яку позивач мала намір отримати в оренду. 24.01.2014 року представник позивача отримав в Кілійській міській раді письмову інформацію № 02-7А/96 від 23.01.2014 року на свою заяву про надання письмової інформації (відповіді) щодо заяви ОСОБА_5 від 26.12.2013 року щодо того, на якій підставі ОСОБА_3 28.11.2013 року погоджено місце розташування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на земельній ділянці .яку позивач бажала отримати в оренду. В даній відповіді було зазначено, що 16.01.2014 року виконавчим комітетом оформлено договір особистого строкового сервітуту на земельну ділянку площею 18,6 кв.м. з ОСОБА_3 Представник позивача зазначив, що вказаний договір сервітутного землекористування № 01 від 16.01.2014 року він отримав в середині лютого 2014 року за своєю додатковою заявою. Відповідно до п. 1.1 зазначеного Договору встановлено сервітутне землекористування (обмежене платне користування) на земельну ділянку на підставі діючого рішення виконкому № 149 від 28.11.2013 року строком на 5 років. Тобто, маючи заяву ОСОБА_5 про надання земельної ділянки в довгострокову оренду для обслуговування магазину непродовольчих товарів, виконавчий комітет Кілійської міської ради безпідставно погодив ОСОБА_3 місце розташування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. керуючись тільки наказом Міністерства регіонального будівництва № 244 від 21.10.2011 року «Про затвердження порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності». При чому оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 спочатку було погоджено місце розташування тимчасової споруди на земельній ділянці, а вже потім, пунктом 2 визначено, що він має оформити паспорт привязки тимчасової споруди, що суперечить зазначеному Порядку. В звязку з порушенням відповідачем діючого законодавства та прав позивача, представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради № 149 від 28.11.2013 року «Про погодження місця розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на території м. Кілії ОСОБА_3» та визнати протиправним і скасувати земельний сервітут, а саме - договір сервітутного землекористування № 01 від 16.01.2014 року про встановлення сервітутного землекористування (обмеженого платного користування) на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Кілія, вул. Пролетарська (в районі ринку).

Представник відповідача виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення заявленого ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 позову та на обґрунтування заперечень пояснила, що у вересні 2013 року ОСОБА_5І, на її заяву було направлено відповідь з розясненням про необхідність належного оформлення заяви та надання додатків до неї. Зазначений лист було направлено ОСОБА_5 простою кореспонденцією. Тобто її заява була розглянута в порядку, що передбачений законодавством про звернення громадян, і яке не передбачає обовязкового направлення відповідей рекомендованою кореспонденцією. Також представник відповідача пояснила, що з 1996 року на земельній ділянці, яку бажала отримати в оренду позивач, була розміщена споруда, що належить третій особі по справі ОСОБА_3 07.10.2013 року ОСОБА_3 звернувся до виконавчого комітету Кілійської міської ради з заявою про погодження місця розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та просив укласти з ним договір сервітутного землекористування на відповідну земельну ділянку. На підставі відповідної заяви виконавчим комітетом було прийнято відповідне рішення та укладено з ОСОБА_3 договір сервітутного землекористування. На підставі викладеного представник відповідача просила суд відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердили доводи, викладені в запереченнях представника відповідача щодо розміщення обєкту торгівлі, належного третій особі, на відповідній земельній ділянці та заперечували проти позову ОСОБА_5

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

16.08.2013 року ОСОБА_5 звернулась з заявою на імя Кілійського міського голови ОСОБА_6, яку отримано 19.08.2013 року, та просила надати в довгострокову оренду для обслуговування магазину непродовольчих товарів земельну ділянку площею 18 кв.м., розміщену в м. Кілія, вул. Пролетарська (район ринку) на відстані 10 метрів від центральних воріт ринку в бік вул. Суворова /а.с. 8/.

Як вбачається з листа № 1171/02-7А, підписаного Кілійським міським головою, виконавчий комітет Кілійської міської ради за результатами розгляду заяви від 20.08.2013 р. № 02-07А/1049 про відведення земельної ділянки в довгострокову оренду, 18.09.2013 року повідомив ОСОБА_5 про те, що згідно ч. 2 ст. 1243 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням до міської ради. У клопотанні зазначається орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали (викопіювання з опорного та генерального планів м. Кілія), на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Також ОСОБА_5 повідомлено, що після надання вищезазначених документів її клопотання буде розглянуто на комісії з питань регулювання земельних відносин та захисту навколишнього природного середовища /а.с. 9/. Направлення позивачу зазначеного листа підтверджується відповідним записом в журналі вихідної кореспонденції Кілійської міської ради за 2013 рік, дослідженого в судовому засіданні.

27.09.2013 року ОСОБА_3 звернувся з заявою на імя Кілійського міського голови ОСОБА_6, яку отримано 07.10.2013 року, та просив дозволити розміщення тимчасової стаціонарної споруди площею 14 кв.м. за адресою: м. Кілія, вул. Пролетарська № 57, район ринку. Також просив укласти з ним договір сервітутного землекористування на відповідну земельну ділянку. До заяви додав: 1/ графічні матеріали; 2/ копію паспорту; 3/ свідоцтво про реєстрацію СПД /а.с. 11/.

28.11.2013 року виконавчим комітетом Кілійської міської ради за заявою ОСОБА_3 було прийнято рішення № 149, яким погоджено місце розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_3 по вул. Пролетарській (район центрального ринку) на земельній ділянці площею 14 кв.м. П. п. 2-3 зазначеного рішення вказано ОСОБА_3 на необхідність звернення до відділу з питань містобудування та архітектури Кілійської РДА із додатковою заявою щодо оформлення паспорта привязки тимчасової споруди, а також укладення договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди /а.с. 7/.

16.01.2014 року між Кілійською міською радою в особі міського голови ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір сервітутного землекористування № 01, згідно Розділу 1 якого на підставі діючого рішення Кілійської міської ради від 28.11.2013 р. № 149, ст. 83 п. 3, та ст. 99 п. 3 Земельного кодексу України встановлюється сервітутне землекористування (обмежене платне користування) на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Кілія. вул. Пролетарська (в районі ринку). Сервітутне землекористування встановлюється на земельній ділянці площею 18,6 кв.м. Згідно розділу 2 Договору сервітутне землекористування встановлюється строком на 5 років. Відповідно до Розділу 4 Договору сервітутне землекористування встановлюється для розміщення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності торгівельного павільйону з земель житлової та громадської забудови. Зазначений договір підписано сторонами та містить позначку про його реєстрацію у виконавчому комітету Кілійської міської ради 16.01.2014 року за № 01, про що у книзі записів державної реєстрації договорів вчинено запис № 01 /а.с. 18-20/.

23.01.2014 року виконавчий комітет Кілійської міської ради направив ОСОБА_1 лист за вих. № 02-7А/96, згідно якого було розяснено вимоги для розміщення тимчасової споруди для ведення підприємницької діяльності передбачені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 21.10.2011 року № 244, та зазначено, що заява ОСОБА_5 була розглянута та відповідь правлена простим листом поштою. ОСОБА_3 звернувся до виконкому з відповідною заявою 07.10.2013 року. Згідно листа виконкому від 28.10.2013 року матеріали були направлені до відділу архітектури та містобудування Кілійської РДА для визначення відповідності намірів щодо місця розташування ТС на території міської ради. Земельна ділянка, на якій буде розміщена ТС ОСОБА_3 до 16.01.2014 року не перебувала в оренді і ніяких договорів виконком не укладав. З 16.01.2014 року виконавчим комітетом укладений договір сервітутного землекористування площею 18.6 кв.м. з ОСОБА_3 для розміщення ТС /а.с. 10/.

25.02.2014 року Відділ регіонального розвитку, містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Кілійської РДА повідомив ОСОБА_5 листом за № 22 про те, що відділ вважає неможливим надати викопіювання з опорного та генерального планів м. Кілія земельної ділянки орієнтовною площею 18 кв.м., що розташована в м. Кілія по вул. Пролетарська (район ринку) на відстані 10 метрів від центральних воріт ринку в бік вул. Суворова, оскільки на зазначеному місці знаходиться тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності на території м. Кілія ОСОБА_3, місце розміщення якої погоджено рішенням Кілійської міської ради від 28.11.2013 року № 149 /а.с. 17/.

При вирішенні справи судом застосовано наступні положення діючого законодавства:

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено в ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, серед іншого, належать розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Зазначені положення ЗК України узгоджуються з приписами п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно яких виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Більш детально питання надання земельних ділянок з земель комунальної власності в користування в тому числі на умовах оренди, регламентовані в Земельному кодексі України.

Так згідно ч. ч. 1-3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_7 Автономної ОСОБА_8 Крим, Раді міністрів Автономної ОСОБА_8 Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, для одержання земельної ділянки в користування на умовах оренди, позивач мала спочатку у місячний строк з дня подачі заяви отримати відповідне рішення Кілійської міської ради про дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або в разі недотримання визначених законодавством умов при зверненні з відповідною заявою, - отримати мотивовану відповідь про відмову у наданні такого дозволу.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» - громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

При цьому як вказано в ч. 1 ст.2 зазначеного закону - законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

В ст. 3 вказаного Закону визначено поняття заяви, згідно якого заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Як зазначено в ч.1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» - органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Одночасно у ст. 12 закріплено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України», Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

З огляду на системне тлумачення вищенаведених положень земельного кодексу України та закону України «Про звернення громадян», суд приходить до висновку, що клопотання громадянина, подане до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання якої в оренду, є різновидом звернення громадянина до компетентного органу з метою реалізації закріпленого Конституцією та передбаченого діючим законодавством принципу забезпечення права громадян на землю, що відповідно до ст. 4 ЗК України є завданням земельного законодавства.

Як встановлено судом, органом місцевого самоврядування, до повноважень якого належить розгляд заяви позивача, тобто Кілійської міською радою, в порушення ч. 1 ст. 15 Закону України про звернення громадян» та ч. 2 ст. 123 ЗК України, у встановлений строк здійснено не було.

Відповідь на заяву позивача, надіслана за підписом міського голови, не є належним розглядом такої заяви відповідно до вищенаведених положень законодавства, тому підстав вважати заяву ОСОБА_5 розглянутою, в суду немає.

Разом з тим, як встановлено судом, не розглянувши заяву позивача, Кілійська міська рада в особі свого виконавчого органу виконавчого комітету Кілійської міської ради, 28.11.2013 року прийняла рішення за № 149, яким на підставі заяви ОСОБА_3 та у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, 21.10.2011 N 244 погодила місце розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності третій особі по справі на земельній ділянці з приводу якої позивач зверталась з заявою до Кілійської міської ради.

Тобто відповідне рішення виконавчого комітету було прийнято за наявності невирішеного відповідно до діючого законодавства звернення (заяви) позивача.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому п. 10 ч. 2 ст. 16 закріплено, що одним зі способів захисту порушених цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_8 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначені положення кореспондуються з приписами ч. 10 ст. 59 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, відповідно до яких акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Оскільки оспорюване позивачем в судовому порядку рішення виконавчого комітету безпосередньо порушує його права, прийняте передчасно, до вирішення у встановленому діючим законодавством порядку заяви позивача з приводу отримання в оренду тієї ж самої земельної ділянки, суд приходить до висновку, що воно має бути визнане незаконним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправним та скасування земельного сервітуту, а саме - договору сервітутного землекористування, суд виходить з наступного:

Як зазначено в ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, ОСОБА_8 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

При цьому згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено можливість визнання правочину недійсним.

З огляду на правові приписи ст.401 Цивільного кодексу України вбачається, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 ст. 404 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

В силу ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту визначає ст.99 Земельного кодексу України /в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин/, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Названа стаття визначає й конкретних суб'єктів між якими виникають відносини щодо сервітуту. А саме, частина 1 ст. 99 Земельного кодексу України визначає, що вимагати встановлення видів земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок.

Таким чином, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом.

Порядок встановлення земельних сервітутів встановлений ст. 100 Земельного кодексу України. Зокрема, визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Виходячи зі змісту ст.ст. 6 та 627 Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору є вільними в укладенні такого договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено проведення державної реєстрації права користування (сервітуту) земельною ділянкою.

У відповідності до абз. 2 ч.2 ст. 100 Земельного кодексу України земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановлення обставин, передбачених статтею 235 Цивільного кодексу України, не є підставою для визнання недійсним укладеного правочину, а кваліфікує дійсний зміст спірного правочину. Законність дійсно укладеного правочину розглядається відповідно до підстав, вказаних у статтях 203, 215 Цивільного кодексу України

Змістом спірного правочину щодо встановлення земельного сервітуту є фактичне надання третій особі ОСОБА_3 у користування земельної ділянки на певний строк за визначену плату, що відповідає змісту договору оренди, викладеному в статті 13 Закону України «Про оренду землі» та статті 792 Цивільного кодексу України.

Зміст договору не залежить від його назви, а назва договору не змінює суті правовідносин сторін, тому положення спірного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

Згідно ст.792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Детальне регулювання відносини найму земельної ділянки міститься в Законі України «Про оренду землі».

Так, згідно ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Закон України «Про оренду землі» (ст.15) /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ встановлював перелік таких істотних умов договору оренди землі: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст.ст.4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Крім цього, згідно приписів ст. 6 зазначеного Закону право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Як зазначено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки судом встановлено, що оспорюваний позивачем правочин щодо встановлення сервітутного землекористування має ознаки договору оренди земельної ділянки, однак державна реєстрація відповідного правочину його сторонами здійснена не була, підстави для визнання вказаного договору недійсним відсутні, оскільки він за приписами діючого законодавства є неукладеним, що виключає можливість задоволення позовної вимоги про визнання його недійсним та скасування.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування договору сервітутного землекористування № 01 від 16.01.2014 року задоволенню не підлягають,

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в звязку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача суд присуджує стягнути понесені ним судові витрати.

На підставі ст. 19 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 210, 235, 401, 403, 404, 640, 792 ЦК України, ст. ст. 12, 123, 124 ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про оренду землі», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення і договору сервітутного землекористування задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради № 149 від 28.11.2013 року «Про погодження місця розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на території м. Кілії гр. ОСОБА_3І.».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, - 551,20 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_9