ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 0,4653 га, розташованої на території Попівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 04 жовтня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., відповідно до п. 4 якого орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, розмір якої становить 3 % від нормативно-грошової оцінки землі на рік, що складає 930 грн. Згідно з п. 6 договору оренди внесення орендної плати здійснюється щорічно не пізніше 15 січня початку наступного року. На порушення умов договору станом на 04 травня 2015 року ОСОБА_4 не сплачена орендна плата за користування земельною ділянку ні за 2013 рік, ні за 2014 рік. Крім того, земельна ділянка, яка є об'єктом оренди, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, яка потребує постійного догляду, оброблення та внесення в неї відповідних добрив, проте відповідач використовує її не за цільовим призначенням, не обробляє її, чим може спричинити значне зниження рівня родючості ґрунту з подальшою деградацією. Посилаючись на те, що на його неодноразові звернення з вимогами про сплату орендної плати та усунення інших порушень умов договору відповідач не відреагував, позивач просив розірвати вищевказаний договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2015 року позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, засвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з умовами якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у строкове платне користування (оренду) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Попівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,4653 га, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності серії НОМЕР_2, виданого 08 вересня 2000 року. Договір було укладено строком на 49 років (а. с. 5, 6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач систематично не виконував передбачених ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі» обов'язків, зокрема, не сплачував орендну плату за 2013, 2014 роки в установлений договором строк; та намагався сплатити указану заборгованість після звернення позивача до суду з даним позовом. Крім того, земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для розірвання спірного договору оренди відповідно до ст. ст. 32 Закону України «Про оренду землі» відсутні, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач сплатив заборгованість з орендної плати, а використання земельної ділянки не за призначенням не підтверджено жодними доказами.

Проте погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на таке.

На підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією із суттєвих умов договору оренди.

Згідно з п. 4 вказаного договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі на рік, що становить 930 грн.

Пунктом 6 зазначеного договору передбачено, що внесення орендної плати здійснюється щорічно не пізніше 15 січня початку наступного року

Згідно з п. 23 вказаного договору орендар зобов'язаний своєчасно сплачувати орендну плату, а п. 20 передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасної сплати орендної плати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору обов'язків, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 у 2013, 2014 роках не сплачував орендну плату в установлений договором строк.

Дійшовши висновку про те, що відповідачем сплачено орендну плату за 2013, 2014 роки під час розгляду справи у суді першої інстанції, апеляційний суд не вказав, якими належними доказами це підтверджується, ураховуючи те, що позивач проти вказаного заперечував; не звернув уваги й не надав належної оцінки квитанції УДППЗ «Укрпошта» від 21 травня 2015 року, на яку відповідач посилався як на підтвердження сплати орендної плати, із якої не вбачається кому та в рахунок чого надіслано кошти, а також не підтверджує отримання коштів позивачем.

Згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Крім того, статтею 5 ЗК України визначені основні принципи земельного законодавства, зокрема принцип раціонального використання та охорони земель.

Раціональним вважається таке використання земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища.

У пунктах 8, 9, 10 спірного договору оренди передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Орендар земельної ділянки при здійсненні діяльності зобов'язаний забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначення.

Отже, умовами спірного договору оренди земельної ділянки визначено умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди.

Згідно зі ст. 141 ЗК Українипідставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постановах: від 23 грудня 2015 року в справі № 6-2271цс15, від 20 січня 2016 року в справі № 6-1982цс15, від 20 січня 2016 року в справі № 6-1998цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначених положень закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що відповідач не заперечував факту невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, тому дійшов передчасного висновку про відсутність порушень прав позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак