АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2704/16 Головуючий 1 інст. - Прошутя І.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Кокоші В.В.,

Черкасова В.В.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кардашин Роман Сергійович, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання, припинення права на частку у спільній частковій власності, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила та просила визнати недійсним договір довічного утримання від 27 серпня 2014 року, зареєстрований за №849, посвідчений приватним нотаріусом Кардашиним Р.С. та укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; припинити право власності ОСОБА_4 на ? частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1, з виплатою ОСОБА_4 грошової компенсації вартості ? частки спірної квартири в сумі 68426 грн., визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частину спірної квартири та з урахування належної їй ? частини вказаної квартири, визнати за ОСОБА_5 право власності на вищевказану квартиру загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що згідно витягу з реєстру прав власників на нерухоме майно №36158405 від КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві спільної часткової власності: ? частина за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 28.09.2012 року, р.3259. та ? частина за ОСОБА_4 на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 18.06.2012 року. Спірна квартира посімейного поселення є двокімнатною, з суміжними прохідними кімнатами, ізольованою, загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею - 19,9 кв.м., що складається з: приміщення 1 - кухня, площею 1,8 кв.м., приміщення 2 - житлова кімната, площею 9,11 кв.м., приміщення 3 - житлова кімната, площею 10,8 кв.м.

Вхід у квартиру здійснюється через сходову клітину зі сторони головного фасаду. Перед входом у квартиру мається тамбур, у якому встановлено газову плиту, за технічним паспортом це приміщення кухні 2, площею 1,8 кв.м. Через тамбур здійснюється вхід у приміщення житлової кімнати 2, площею 9,10 кв.м. Житлова кімната №2 являється прохідною, через яку здійснюється транзитний прохід до приміщення житлової кімнати 3, площею 10,8 кв.м. Влаштувати окремий вхід до житлової кімнати №3 не можливо без дозволу сусідів, які заперечують проти цього, оскільки це зачіпає їх майнові права та інтереси.

Вищевказані співвласники не зареєстровані у спільній квартирі, при цьому ОСОБА_4 зареєстрована та постійно проживає, понад 15 років, в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_3, яка належить їй на праві власності, не сплачує комунальні послуги, жодним чином не приймає участі в утриманні їх спільної квартири. В квартирі зареєстровані та не проживають онуки ОСОБА_4: з 1996 року колишній співвласник - ОСОБА_7, з 2000 року - ОСОБА_3. та з 1986 року - ОСОБА_8, однак зберігають деякі речі побутового призначення.

У зв'язку з тим, що спірна квартира знаходиться у незадовільному стані, проживати в ній неможливо, потребують відновлювального ремонту стеля та стіни, житлова площа захаращена, позивач неодноразово, починаючи з вересня 2012 року, зверталась з пропозицією до відповідачів викупити ? частку у спільній квартирі, але жодного разу вони не погодилися на продаж. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи, з технічної точки зору виділ в натурі ? частки квартири не можливий, реальний розподіл квартири з виділенням у користування позивача кімнати №3, площею 10.8 кв.м., а відповідачу кімнати №2, площею 9,10 кв.м. з належною частиною місць загального користування, також неможливий, добровільно домовитись про порядок користування спільною квартирою також немає можливості.

При цьому їй стало відомо, що 27.08.2014 року ОСОБА_4 та її онука ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_9 належну їй ? частину спірної квартири, а ОСОБА_3 зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням, одягом необхідною допомогою і залишає ОСОБА_4 право довічного проживання у відчужуваній ? частині спірної квартири. Оскільки права позивача були порушені, тому вона вимушена була звернутись до суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір довічного утримання від 27 серпня 2014 року, зареєстрований за №849, посвідчений приватним нотаріусом Кардашиним Р.С. та укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Припинено право ОСОБА_4 на ? частку у спільній частковій власності - квартирі АДРЕСА_4. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5, та з урахування належної їй ? частини вказаної квартири, визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду 1 інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2016 року з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто солідарно суму судового збору в розмірі 444,01 грн.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2016 року в рахунок виплати компенсації стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 дійсну ринкову вартості ? частки спірної квартири АДРЕСА_6 в розмірі 68426грн., що внесені на депозит ТУ ДСА в Харківській області згідно відповідної квитанції, за умови набрання законної сили рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2015 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у відповідності до ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Матеріали справи містять дані про те, що згідно витягу з реєстру прав власників на нерухоме майно №36158405 від КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_7 зареєстрована на праві спільної часткової власності: ? частина за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 28.09.2012 року, р.№3259, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І.М., на підставі акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів, затвердженого Червонозаводським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 26 вересня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_5 придбала за 11800,00 грн. ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 21.7 кв.м, житловою площею - 19,9 кв.м, яка раніше належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради 07.10.1999 року, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 11.10.1999 року, за р.№П-9-11473 та ухвали Червонозаводського районного суду м.Харкова від 23.07.2010 року.; а інша ? частина за ОСОБА_4 на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 18.06.2012 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, Харківської міської ради, про встановлення юридичного факту, визначення частки у спільній власності, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2013 року, залишеним в силі апеляційною та касаційною інстанціями, в задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_7, до ОСОБА_5, Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, приватного підприємства «Нива - В.Ш.» Харківське відділення, про визнання прилюдних торгів недійсними - відмовлено.

Відповідно до технічних даних інвентаризаційної справи спірна квартира АДРЕСА_8 посімейного поселення є двокімнатною, з суміжними прохідними кімнатами, ізольованою, загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею - 19,9 кв.м., що складається з; приміщення 1 - кухня, площею 1,8 кв.м., 2 - житлова кімната, площею 9,11 кв.м., З - житлова кімната, площею 10,8 кв.м.

Вхід у квартиру здійснюється через сходову клітину зі сторони головного фасаду. Перед входом у квартиру мається тамбур, у якому встановлено газову плиту, за технічним паспортом де приміщення кухні 2, площею 1,8 кв.м. Через тамбур здійснюється вхід у приміщення житлової кімнати 2, площею 9,1 кв.м. Житлова кімната № 2 є прохідною, через яку здійснюється транзитний прохід до приміщення житлової кімнати 3, площею 10,8 кв.м. Влаштувати окремий вхід до житлової кімнати №3 не можливо, оскільки це зачіпає майнові права та інтереси співвласників інших квартир будинку.

Згідно довідки з місця проживання, виданої 14.01.2013 року дільницею №59 КП Жилкомсервіс», в квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані внуки ОСОБА_4: з 1996 року колишній співвласник - ОСОБА_7, з 2000 року - ОСОБА_3. та з 1986 року - ОСОБА_8

Частки в квартирі не виділені, між співвласниками не визначений порядок користування квартирою. Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи, порядок користування квартирою визначити не можливо, оскільки в квартирі дві прохідні кімнати та вхідний тамбур, площею 1,8 кв.м., а також відсутнє опалення, вона знаходиться в незадовільному стані, проживати в ній неможливо.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №4005/8717 від 20.09.2013 року, з технічної точки зору виділ в натурі ? частки квартири не можливий, реальний розподіл квартири з виділенням у користування позивача кімнати №3, площею 10.80 кв.м., а відповідачу кімнати №2, площею 9,10 кв.м. з належною частиною місць загального користування, також неможливий.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

В даній статті визначені підстави та порядок примусового припинення у співвласника права на частку у спільній власності. Між тим, законодавець чітко визначив коло умов, за наявності яких це можливо. Так, суд може задовольнити позов співвласників про припинення права спільної часткової власності того із співвласників, який бажає виділити свою частку у спільному майні, або в інших випадках за умов, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі (наприклад частка співвласника становитиме 3-4 кв.м.), спільне користування майном є неможливим, Таке припинення не завдаватиме шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї( наприклад, у разі припинення права співвласника на частку у спільному майні співвласник та члени його сім'ї виявляться не забезпеченими житлом, оскільки іншого житла не мають).

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме про те, що із змісту норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбаченні пунктами 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09: постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81).

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Щодо даної справи, то колегія суддів вважає, що ? частка квартири, яка належить ОСОБА_3 не може вважатися незначною. Вона є рівною з часткою позивача.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровані у спірному житловому приміщенні, іншого житла не мають. Позбавлення власності завдає саме істотної шкоди їх інтересам.

Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право - право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної - першої норми.

Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст.. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності. Будь-яке порушення права власності потрібно розглядати насамперед у світлі окремих положень, що стосуються експропріації (примусового позбавлення власності) чи контролю за використанням власності. Це означає, що будь яка норма, котра обмежує право власності, може бути розглянута у світлі поваги до права власності. Практика Європейського Суду з прав людини уточнює, що необхідно враховувати наслідки і оцінювати ситуацію по суті з урахуванням усіх її складових.

З огляду на те, що оскільки сторони по справі є учасниками спільної часткової власності на спірну квартиру, беручи до уваги, що їх частки є рівними, і частка відповідача не може вважатися не значною, оскільки квартира має дві кімнати, та звертаючи увагу на те, що не можна вважати, що припинення права спільної часткової власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, судова колегія дійшла висновкупро безпідставність позовних вимог в цій частині та неможливість задоволення позовних вимог про припинення права на частку у спільному майні.

Крім того, колегія судів вважає помилковим висновок суду 1 інстанції щодо недійсності договору довічного утримання виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (або) доглядом довічно.

Матеріали справи свідчать про те, що 27.08.2014 року ОСОБА_4 і її онука ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кардашиним Р.С., який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.08.2014 року.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй ? частину спірної квартири АДРЕСА_9, а ОСОБА_3 зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням, одягом необхідною допомогою і залишає ОСОБА_4 право довічного проживання у відчужуваній 1/2 істині спірної квартири.

Як встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалося сторонами, на даний час в цій квартирі ОСОБА_4 не проживає, а фактично проживає АДРЕСА_3. Як людина похилого віку - 86 років, вона потребує сторонньої допомоги та догляду.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги дійсності угод, серед яких волевиявлення учасника угоди повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі; угода повинна бути направлена на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається зі змісту ст.215 ч.1 підставою недійсності угоди є недодержання в момент укладення угоди сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи не виконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину.

Визнаючи спірний правочин недійсним суд 1 інстанції послався на ту обставину, що при укладанні договору довічного утримання сторони не сповістили нотаріуса про про те, що квартира АДРЕСА_7 перебуває у спорі. Тобто в пункті 8 договору довічного утримання вказано, що відчужував ОСОБА_4 свідчить, що належна їй частина квартири на момент укладення договору нікому не продана, не подарована, під забороною не перебуває, судового спору щодо неї немає. Тобто сторони за договором, які є сторонами у цивільній справі, надали нотаріусу завідомо неправдиві відомості та приховали факт судового спору щодо спірної частки квартири, тому відомості, викладені в договорі довічного утримання від 27.08.2014 року, не відповідають дійсності.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду 1 інстанції, оскільки договір довічного утримання був направлений на настання правових наслідків, волевиявлення сторін договору було вільним відповідало їх волі, при укладанні угоди вони досягли згоди щодо всіх умов договору, реально виконали пункти угоди обумовлених нею, на момент укладання правочину не було заборони на відчуження належній ОСОБА_4 частки майна, сам правочин сторонами не оскаржується, що згідно ст.ст.203, 215 ЦК України не дає підстав для визнання угоди недійсною.

Крім того, на момент укладання договору довічного утримання, ОСОБА_4 була власником ? частини спірної квартири, якою мала право розпоряджатися на власний розсуд, і та обставина, що в суді розглядалась справа за її участю щодо виділенні частки квартири в натурі, ніяк не перешкоджала укладанню угоди довічного утримання та не порушувало право позивача, яка у відповідності до ст.60 ЦПК України не довела суду яким чином її право порушено та яке її порушене цивільне право підлягає захисту відповідно до ст.15 ЦК України.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене,судова колегія задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду 1 інстанції та постановляє нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1ст. 307, п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317,319, 324 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кардашин Роман Сергійович, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання, припинення права на частку у спільній частковій власності, визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 495 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - В.В. Черкасов

В.В. Кокоша