1Справа № 335/9711/15-ц 2/335/255/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Зубович А.В., за участю прокурора Курісько Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, міське комунальне підприємство „Основаніє, Публічне акціонерне товариство „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат про визнання членами сімї наймача та права користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 діючи в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулась до суду з позовом до МКП „Основаніє про визнання членами сімї наймача, права користування квартирою та укладення договору найму (а.с.3).

25.11.2015 року позивачем подано уточнену позовну заяву до територіальної громади Запорізької міської ради, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, міське комунальне підприємство „Основаніє про визнання членами сімї наймача, права користування квартирою та укладення договору (а.с.53).

На виконання ухвали суду від 26.11.2015 року про залишення уточненої позовної заяви від 25.11.2015 року без руху (а.с.61), 30.12.2015 року представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 подано заяву про уточнення позовних вимог у якій виключено з позовних вимог уточненої заяви від 25.11.2015 року п.4 вимогу про зобов'язання МКП „Основаніє укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій з неповнолітніми користувачами квартири АДРЕСА_1 України в м. Запоріжжі з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі їх опікуна ОСОБА_1, як заявлену помилково (а.с.86).

Ухвалою суду від 24.02.2016 року до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, залучено ПАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат (а.с.108).

В уточненій позовній заяві позивач вказує наступне.

В квартирі АДРЕСА_2 з 28.09.1988 року по 12 серпня 2014 року (по день смерті) проживала ОСОБА_8. Ця квартира була отримана нею на підставі ордеру №193 від 27.05.1988 року, у звязку з тим, що вона працювала на ВАТ „ЗАЛК і виконувала роботу, яка надавала право на отримання службової квартири.

Відповідно до листа Департаменту ЖКГ ЗМР від 22.04.2015 року №Ж-1151, рішенням виконавчого комітету ЗМР від 25.01.2001 року №31/3 будинок №66 по вул. 40 років Радянської України у м. Запоріжжя передано до комунальної власності міста віт ПАТ „ЗАлК. В тому числі передана і знаходиться у власності територіальної громади в особі ЗМР та перебуває в оперативному віданні МКП „Основаніє і квартира №129, в якій проживала ОСОБА_8.

Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 01.08.2007 року №336-р ОСОБА_8 була призначена опікуном двох малолітніх онуків, мати яких (донька ОСОБА_8І.) була позбавлена рішенням суду від 07.08.2007 року батьківських прав, а батько визнаний в судовому порядку безвісно відсутнім (рішення від 12.04.2007 року).

Діти Мирослав та Ангеліна, фактично проживали разом з бабусею до її смерті у зазначеній вище квартирі.

Правовий обовязок утримувати малолітніх онуків випливав не тільки з рішення про встановлення опікунства, а й зі ст.265 СК України, скільки онуки були членами її сімї в тому розумінні терміну „сімя, яке міститься в СК України та викладене в рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі №1-8/99.

Після смерті 12.08.2014 року ОСОБА_8, в квартирі №129 відсутній основний наймач, в ній мешкають тільки члени сімї діти, позбавлені батьківського піклування. Тому, позивач вважає, що право користуватись цією квартирою мають діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

На даний час опікуном дітей розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 08.10.2014 року №194-р була призначена ОСОБА_1.

Відсутність основного наймача, а також невизначеність статусу квартири, неможливість отримання довідки про склад сімї на займане приміщення, копії ордеру про надання жилої площі перешкоджає зверненню до Запорізької міської ради в особі районної адміністрації міської ради по Орджонідзевському району м. Запоріжжя з заявою про оформлення вказаної квартири в користування дітям, позбавленим батьківського піклування, які проживали у цій квартирі на умовах найму.

Позивач також вважає, що на даний час не має значення, чи є ця квартира службовою чи ні, так як наймач квартири ОСОБА_8 відпрацювала на заводі, що надав їй службову квартиру, більше десяти років.

На підставі викладеного позивач просить: визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 членами сімї ОСОБА_8 наймача квартири АДРЕСА_1 України в м. Запоріжжі та визнати їх користувачами вказаної квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача територіальної громада в особі Запорізької міської ради ОСОБА_9, позов не визнала, вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Просить в задоволенні позову відмовити. Заперечення мотивує тим, що малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають реєстрації у спірній квартирі, зареєстровані в будинку розташованому в с. Грушеве і за ними закріплено право користування.

Представники третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району ОСОБА_10, ОСОБА_11, позов ОСОБА_1 підтримали. В судовому засіданні пояснили, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними відповідними доказами і задоволення позовних вимог забезпечить збереження права дітей на користування спірною квартирою та не допустить порушення їх прав, не призведе до їх безпритульності в подальшому. Також питання захисту житлових прав малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському районі і за результатами засідання комісія дійшла висновку про необхідність захисту житлових прав дітей. Просять позовні вимоги задовольнити.

Представник третьої особи МКП „Основаніє ОСОБА_12, в судовому засіданні підтримала пояснення представника відповідача і також вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними і з цих підстав просить в задоволенні позову відмовити Письмові заперечення залучені до матеріалів справи (а.с. 103).

Представник третьої особи ПАТ „ЗАлК - ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що у 1988 році ВАТ „ЗАлК надав службову квартиру ОСОБА_8 В 2001 році житловий фонд ВАТ „ЗАлК був переданий в комунальну власність міста, в тому числі і будинок №66 по вул. 40 років Радянської України у м. Запоріжжя (а.с.103).

В судове засідання призначене на 25.05.2016 року, представники відповідача територіальної громади в особі ЗМР та третьої особи МКП „Основаніє не зявилися, причину не явки суду не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

У відповідності до ст.169 ЦПК України, розгляд справи продовжено за відсутністю осіб, що не зявилися.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 мешкала і була зареєстрована в службовій квартирі АДРЕСА_2 з 28.09.1988 року по 12 серпня 2014 року що підтверджується поясненнями представника ПАТ „ЗАлК про підстави виділення ОСОБА_8 вказаної квартири та листом МКП „Основаніє №1976/13 від 20.02.2015 року (а.с.20).

Відповідно до листа ПАТ „ЗАлК №011.11-205 від 18.03.2015 року, житловий фонд ВАТ „ЗАлК в 2001 році було передано в комунальну власність міста Запоріжжя (а.с.18).

Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 01.08.2007 року №336-р ОСОБА_8 була призначена опікуном двох малолітніх онуків ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати яких (донька ОСОБА_8І.) була позбавлена рішенням суду від 07.08.2007 року батьківських прав, а батько визнаний в судовому порядку безвісно відсутнім (рішення від 12.04.2007 року) (а.с.8, 6, 7).

12.08.2014 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Володимирівською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області 15.08.2014 року (а.с.9).

Розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації від 08.10.2014 року №194-р опікуном ОСОБА_2 та ОСОБА_3О призначена ОСОБА_1 (а.с.10).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 є рідною бабусею ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Факт проживання ОСОБА_8 у спірній квартирі підтверджено документально та поясненнями свідка ОСОБА_14, якій був допитаний в судовому засіданні 21.03.2016 року за клопотанням позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Так, відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції про права дитини.

Статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, чоловік, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї наймача, права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.

Відповідно до розяснень, даних у пункті 9 Постанови Пленуми Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року (із змінами станом на 1998 рік) «Про деякі питання, що виникли при практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням, осіб які вселились до наймача суд повинен зясовувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на імя якого виданий ордер.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

На підставі викладеного, враховуючи те, що законність вселення ОСОБА_8 у спірну квартиру ніхто не оспорює, малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами її сімї, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, а також вищезазначені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, в звязку з чим позов ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 62, 84, 88, 209, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2, та ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання членами сімї наймача та права користування квартирою задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 членами сімї ОСОБА_8 наймача квартири АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування квартирою №129 будинку №66 по вул. 40 років Радянської України в м. Запоріжжі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.В. Воробйов