ухвала

іменем україни

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа - Порогівська сільська рада Богородчанського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні дорогою, демонтуванні самовільно споруджених воріт, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні дорогою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1. До його будинку веде дорога, яка проходить через господарство відповідачів. Проте останні встановили ворота, чим унеможливили прохід та проїзд зазначеною дорогою, й добровільно забрати ворота відповідачі відмовляються. Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених вимог остаточно просив зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні дорогою по АДРЕСА_1, яка веде до його житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, шляхом демонтажу вставлених воріт.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року, позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні дорогою до належної ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки, яка розташована до господарства по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу встановлених воріт. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення по суті, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Порогівської сільської ради Борогодчанського району Івано-Франківської області від 11 грудня 2007 року № 111 ОСОБА_3 було надано дозвіл на перебудову житлового будинку на старому садибному місці по АДРЕСА_2.

Відповідно до акта та схеми виносу в натурі осей будівель від 19 лютого 2008 року вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 межує зліва із землями сільської ради (дорога), а справа - із земельною ділянкою ОСОБА_5

Згідно з проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, кадастрового плану земельної ділянки та акта встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01 травня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_3 встановлено та узгоджено зовнішні межі земельної ділянки, а також вказано дорогу, яка в кадастровому плані земельної ділянки значиться під літерами «А-Б».

16 лютого 2015 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого він є власником земельної ділянки площею 0,1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_3, а ОСОБА_5 - по АДРЕСА_4 та згідно з обліковими картками об'єктів погосподарського обліку на 2011-2015 роки вони є користувачами земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та споруд.

Також встановлено, що згідно з картографічними матеріалами Вінницької експедиції та плану-схеми дороги по АДРЕСА_1 з розташуванням всіх об'єктів і нерухомого майна та земельних ділянок земельну ділянку, що перебуває в користуванні відповідачів, розділяє на дві частини дорога.

Рішенням Порогівської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 13 лютого 2014 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,12 га та 0,09 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 за рахунок земель, які були в користуванні громадян.

Відповідно до акта земельної комісії від 07 липня 2014 року, затвердженого рішенням Порогівської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 08 липня 2014 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язано прибрати ворота з дороги та не чинити перешкод у проїзді до житлових будинків сусідів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що через господарства відповідачів проходить дорога (АДРЕСА_1), яка веде до господарства позивача та інших жителів вулиці. Оскільки відповідачі чинять перешкоди в користуванні позивачу дорогою, суд дійшов висновку про зобов'язання їх усунути перешкоди у користуванні дорогою шляхом демонтажу встановлених воріт.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

За змістом ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно зі ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Так, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням, є державний акт (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не перевірив доводів і заперечень сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, пославшись на те, що зібраними у справі доказами достовірно підтверджено наявність дороги, яка проходить через домогосподарство відповідачів, не з'ясував, чи порушено право позивача на здійснення володіння, розпорядження та користування його земельною ділянкою, внаслідок самовільно встановленого відповідачами паркану, не перевірив, чи використовувалась спірна частина земельної ділянки відповідачів як проїзд з урахуванням положень п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», які передбачають наявність мережі внутрішньоквартальних проїздів.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що у будівельному паспорті ОСОБА_3 під'їзд до його домогосподарства вказаний в іншому напрямку, а не через подвір'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Крім того, судом не досліджено генерального плану с. Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області, який є основним містобудівним документом, кадастрові плани спірних земельних ділянок, й відповідно належним чином не з'ясовано, чи проходить через домогосподарство відповідачів зазначена позивачем дорога та чи порушено право позивача на користування нею.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводів апеляційної скарги та доказів, наданих на її обґрунтування, належним чином не спростував, не усунув допущені місцевим судом порушення, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак