У х в а л а

іменем україни

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради з указаним позовом, в якому просив витребувати нерухоме майно у вигляді приміщень підвалу, площею 39,4 кв.м. та горища, площею 68,3 кв.м., що розташовані в будинку під АДРЕСА_1, на користь Одеської міської ради, із скасуванням реєстрації права власності на це нерухоме майно за ОСОБА_1

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_1 набула право власності на нежиле приміщення горища, площею 68,3 кв.м., та нежиле приміщення підвалу, площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договорів дарування від 29 грудня 2011 року, укладених між нею і ОСОБА_2, яка набула право власності на вказані нежилі приміщення горища та підвалу на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року у справі № 2/1522/10475/11, яке скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2012 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2015 року позов задоволено.

Витребувано нерухоме майно у вигляді нежилих приміщень підвалу, площею 39,4 кв.м, та горища, площею 68,3 кв.м, що розташовані у будинку АДРЕСА_1, з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради.

Скасовано реєстрацію права власності на нежиле приміщення підвалу, площею 39,4 кв.м (після реконструкції площа 38,6 кв.м), та нежиле приміщення горища, площею 68,3 кв.м (що в результаті реконструкції увійшло до складу квартири АДРЕСА_1), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Одеська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що вибуття спірного майна з володіння Одеської міської ради відбулось за її згоди, оскільки вона була належним чином проінформована про зміну власника та про намір здійснити реконструкцію спірних приміщень, тобто про створення нового об'єкту нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_1, та погодила проведення таких робіт з реконструкції.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року за ОСОБА_2було визнано право власності на нежилі приміщення горища, площею 68,3 кв.м., та підвалу, площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного заочного рішення, КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 12 грудня 2011 року зареєструвало за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення підвалу, а 20 грудня 2011 року - на нежиле приміщення горища.

29 грудня 2011 року ОСОБА_2 відчужила нежиле приміщення підвалу, площею 39,4 кв.м., та нежиле приміщення горища, площею 68,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С.

ОСОБА_1, на підставі зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, здійснила реконструкцію спірного нежилого приміщення підвалу (без його розширення, з улаштуванням окремого вхідного вузла з боку фасаду флігеля з улаштуванням сходів в існуючому приямку на закладкою існуючого вхідного вузла з боку парадної житлового будинку), та це реконструйоване приміщення підвалу було введено в експлуатацію, про що свідчить декларація про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією архітектурно-будівельного контролю в Одеській області.

Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 16 грудня 2013 року було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нежиле приміщення підвалу, площею 38,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27листопада 2013 року.

Крім того, ОСОБА_1, на підставі зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, провела реконструкцію спірного приміщення горища разом реконструкцією належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 (з їх обєднанням, внутрішнім переплануванням та улаштуванням в рівні горищного приміщення мансардних приміщень без зміни ухилу покрівлі, з улаштуванням нової покрівлі), та це реконструйоване нерухоме майно було введено в експлуатацію, про що свідчить декларація про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрована Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 29 травня 2014 року за № 49.

Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 19 серпня 2014 року було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру під № 3, загальною площею 113,94 кв.м., у будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29 квітня 2013 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2012 року заочне рішення від 1 листопада 2011 року було скасовано,справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Таким чином, ОСОБА_1 оформила своє справо власності на нежилове приміщення горища, площею 68,3 кв.м., та нежиле приміщення підвалу, площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договорів дарування від 29 грудня 2011 року, укладених між нею і ОСОБА_2, яка набула право власності на вказані нежилі приміщення горища та підвалу на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року у справі № 2/1522/10475/11, яке скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2012 року.

Згідно із ст. 121 Конституції України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави у суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року прокурори та їхні заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій, незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є прийняття рішень щодо відчуження згідно із законом комунального майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Апеляційний суд, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на вищевказане уваги не звернув, не дав належної оцінки доводам Одеської міської ради, про те, що на час розгляду даної справи заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 листопада 2011 року, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірні нежилі приміщення горища та підвалу, скасовано ухвалою Приморського районного судум. Одеси від 11 квітня 2012 року, та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик