Ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний Віталій Васильович, реєстраційна служба Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними та скасування обтяження нерухомого майна, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір від 14 грудня 2005 року № 0056/05/11/Z, укладений між ним та Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»); визнати недійсним іпотечний договір від 14 грудня 2005 року, укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3; скасувати запис № 2706769, внесений 16 грудня 2005 року до Державного реєстру іпотек, про обтяження нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1; скасувати запис № 2696086, внесений 14 грудня 2005 року до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, про заборону відчуження вказаної квартири; визнати недійсним договір поруки від 14 грудня 2005 року, укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_4 Свої вимоги обґрунтовував, зокрема тим, що вищевказаний кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 14 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 14 грудня 2005 року № 0056/05/11/Z, укладений між ОСОБА_3 та АКБ «Форум».

Визнано недійсним договір іпотеки від 14 грудня 2005 року, укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, посвідчений приватними нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ГодованнимВ.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2745.

Скасовано запис № 2706769, внесений 16 грудня 2005 року до Державного реєстру іпотек, про обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Скасовано запис № 2696086, внесений 14 грудня 2005 року до Державного реєстру обтяжень нерухомого, про заборону відчуження трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову у частині вимог про визнання недійсним договору поруки від 14 грудня 2005 року, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_4, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині скасування запису № 2696086, внесеного 14 грудня 2005 року до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, про заборону відчуження трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Доповнено резолютивну частину рішення та застосовано передбачені ст. 216 ЦК України наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язано ОСОБА_3 повернути ПАТ «Банк Форум» грошову суму у розмірі 2 633,73 доларів США; накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко І.М. просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 грудня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0056/05/11/Z, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 7 тис. доларів США на споживчі потреби терміном до 13 грудня 2010 року під 16 % річних.

Відповідно до додаткової угоди від 21 серпня 2007 року № 1 до вказаного кредитного договору банк відкрив позивачу кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування у розмірі 35 тис. доларів США під 14 % річних терміном до 18 серпня 2017 року.

Пунктом п. 5.2 зазначеної додаткової угоди № 1 до кредитного договору передбачено, що зміна процентної ставки за користування кредитними коштами за ініціативою банку здійснюється шляхом направлення позичальнику повідомлення, де зазначається новий розмір процентної ставки та дата, з якої вона вводиться. Позичальник протягом 10 днів з моменту відправлення банком такого повідомлення повідомляє про свою згоду із запропонованими змінами процентної ставки. У випадку незгоди із запропонованою процентною ставкою, позичальник повідомляє про це банк та повертає кредитні кошти не пізніше, ніж до настання дати, з якої вона вводиться, та сплачує нараховані відсотки.

Крім того, у п. 5.3 додаткової угоди від 21 серпня 2007 року № 1 зазначено, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобов'язань із повернення суми кредиту, сплати процентів та інших зобов'язань, передбачених п. 3.3 кредитного договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює повернення отриманих кредитних коштів банку, сплачує банку проценти за користування кредитними коштами. Для цього банк надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про повернення кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з можливим нарахуванням штрафних санкцій та пені. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми банк по закінченню 15-ти денного строку з дати надіслання такої вимоги звертає стягнення на заставлене майно у розмірі наданих кредитних коштів, заборгованості по сплаті процентів, неустойки, збитків та інших витрат банку у порядку, визначеному цим договором, договором застави та чинним законодавством України.

26 грудня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, у якій зазначено, що до 26 грудня 2008 року за користування кредитними коштами застосовується плата в розмірі 14 % річних, а з 26 грудня 2008 року - у розмірі 17 % річних.

Згідно з додатковою угодою від 29 червня 2010 року № 3 до кредитного договору, починаючи із 29 червня 2010 року за користування кредитними коштами встановлена плата у розмірі 14,31 % річних.

Також установлено, що станом на вересень 2014 року позивачем сплачено тіло кредиту в розмірі 14 092,19 доларів США, проценти за користування грошовими коштами в сумі 31 362,08 доларів США, а всього сплачено 45 454,27 доларів США із отриманих кредитних коштів у сумі 48 088 доларів США.

Визнаючи недійсним зазначений кредитний договір від 14 грудня 2005 року № 0056/05/11/Z з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 21 серпня 2007 року № 1, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вказаний кредитний договір не відповідає чинним на час його укладення вимогам законодавства, є недійсним, оскільки його зміст прямо суперечить вимогам цивільного законодавства України, а під час його підписання позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням цього договору та наслідкам його укладання.

Так, суд вважав, що умови договору не містять повних умов кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача (пп. «в» п. 2), орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (пп. «Д»), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (пп. «Є»), податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію (пп. «И»), переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (пп. «І»).

Крім того, суд виходив із того, що ні кредитний договір, ні додатки до нього не містять графіка погашення платежів та сукупної вартості кредиту.

Водночас суд дійшов висновку, що кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає наявність прав тільки у банку, не встановлюючи їх для позичальника, і навпаки вказаним договором встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника, при відсутності будь-якої відповідальності за порушення умов договору з боку банку (р. 4 договору).

Виходячи з аналізу положення кредитного договору в їх співвідношенні з обсягом прав, що надані кредитним договором позичальнику, які фактично не передбачені договором, суд визнав несправедливими умови кредитного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов висновку, що банком в кредитному договорі передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення (фактично дострокового розірвання кредитного договору в односторонньому порядку), в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якщо порушення умов кредитного договору з боку споживача не є істотним і суттєвими та не впливають на основні права банку і не завдають йому збитків, у той час як споживачу договір такого права не надає взагалі, а отже, як зазначив суд, є очевидним дисбаланс сторін договору, а самі умови договору стосовно споживача є дискримінаційними.

Крім того, суд визнав такими, що не відповідають принципам добросовісності та справедливості, які встановлені ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», умови кредитного договору про зміну (підвищення) відсоткової ставки, а також способу її зміни та наслідків, які наступають в разі відмови споживача від такого підвищення.

Також суд дійшов висновку, що додатковою угодою № 1 до кредитного договору банк включив положення, які прямо суперечать п. 3.6 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якої банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Зокрема, це стосується п. 2.9 додаткової угоди № 1 до кредитного договору, згідно з якою за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник сплачує банку кошти в розмірі 2 % від розміру ліміту кредитування на рахунок НОМЕР_1 в АКБ «Форум» під час укладання цієї додаткової угоди в національній валюті за курсом НБУ на день оплати.

Суд дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного договору відповідачем порушено ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо перевірки кредитоспроможності позичальника. При цьому суд виходив із того, що представник відповідача не надав доказів на підтвердження факту проведення попередньої перевірки кредитоспроможності позивача при укладенні кредитного договору.

Так, дійшовши висновку про визнання недійсним основного зобов'язання - кредитного договору від 14 грудня 2005 року № 0056/05/11/Z, суд водночас відповідно до положень ч. 2 ст. 548 ЦК України визнав недійсним і похідне зобов'язання - вищевказаний договір іпотеки, який, як зазначив суд, укладено на забезпечення недійсного кредитного договору.

Однак не можна погодитися із вищевказаними висновками судів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК Українивизначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення додаткових угод до кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення додаткових угод до кредитного договору) зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення додаткових угод до кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення додаткових угод до кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення додаткових угод до кредитного договору) передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що станом на час укладення вищевказаного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не містив таких понять, як «споживчий кредит», «нечесна підприємницька практика», такі доповнення внесено на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року, який набрав чинності 13 січня 2006 року.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України суди у достатньому обсязі не дослідили питання наявності передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення указаного кредитного договору, підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

На порушення вищевказаних норм процесуального права суд не звернув достатньої уваги на доводи відповідача, а саме: не зазначив обставин і фактів на спростування доводів про те, що позивач особисто підписав кредитний договір, чим підтвердив, що ознайомлений із умовами кредитування, крім того, позивач тривалий період часу виконував умови кредитного договору від 14 грудня 2005 року, оскільки до суду з цим позовом звернувся лише у березні 2015 року.

На вищевказані обставини звертав увагу відповідач в апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги відповідача та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, хоча згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями апеляційний суд міг ці порушення виправити.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» Ларченко Ірини Миколаївни задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак