АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача Бородіна В.В.

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Чуб А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 12 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український ПрофесійнийБанк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсними Кредитний договір №484, укладений 12 липня 2007 року між ним та ПАТ «Український Професійний Банк» та Іпотечний договір, укладений між цими ж сторонами 12 липня 2007 року.

Вимоги обґрунтовує тим, що за вказаним кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка у повному обсязі стягнута на підставі судового наказу у вересні 2015 року. Проте, в лютому 2016 року позивач отримав вимогу від банку про існування заборгованості по процентах, а в подальшому вимогу про погашення всієї суми боргу.

Посилаючись на невідповідність кредитного договору вимогам закону, ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Необхідність у забезпеченні позову обґрунтовує тим, що є імовірність звернення стягнення на предмет іпотеки, предметом якої виступає ця квартира, у рахунок погашення заборгованості, якої, як зазначає позивач, фактично не існує.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 12 вересня 2016 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення заяви.

В апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для забезпечення позову у визначений ним спосіб.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що є безпідставним припущення позивача про те, що невжиття зазначеного ним виду забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв»язку із провадженням по цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Як роз»яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати

особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму).

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що предмет позовної вимоги та обраний позивачем спосіб забезпечення позову не кореспондуються між собою. Виконання рішення суду, у разі задоволення позову, не буде обтяжено перешкодами для його виконання. При цьому, забезпечення настання правового ефекту (реституції), який настає унаслідок визнання правочину недійсним, з огляду на заявлені вимоги, може мати місце тільки у випадку реальної загрози відчуження майна, а не припущення цього.

Окрім того, відповідно до п.п.22-25 іпотечного договору убачається, що будь-яке рішення банку щодо права реалізувати свої права відносно предмета іпотеки супроводжуються обов»язковою обізнаністю іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом не є одномоментною подією із фактом відчуженням майна, оскільки виконавчий напис є виконавчим документом, який підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки відсутні підстави уважати про існування реальної загрози відчуження нерухомого майна, а також реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 218, 304, 305, 307, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов