Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди

Позовні вимоги мотивував тим, що з 01 вересня 1997 року він працював в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на різних посадах. З 01 травня 2013 року працював на посаді начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно-інвестиційних проектів, з якої 08 липня 2015 року наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за №298-к його було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки в порушення вимог трудового законодавства йому не було запропоновано таких вакантних посад, на які він міг би погодитися, при звільненні роботодавцем не було враховано, а ні стаж роботи за спеціальністю, а ні продуктивність праці, а ні інші критерії передбачені ст. 42 КЗпП України, також не взято до уваги те, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, великий досвід роботи, значний безперервний стаж роботи на підприємстві, вищу освіту відповідного напрямку, досвід роботи за різними посадами, у тому числі керівними.

Також зазначив, що роботодавець всупереч законодавчим актам та умовам колективного договору безпідставно припинив нарахування та виплату премій, надбавки за безперервний стаж роботи, що призвело до недовиплати зарплати та компенсаційних виплат при звільненні. Через звільнення з роботи він зазнав моральних страждань, так як втратив засоби до існування, можливість забезпечення утриманців, в нього на цьому підґрунті виникли сімейні негаразди.

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив зобов'язати відповідача визнати незаконним наказ КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за № 298-к від 08 липня 2015 року, поновити його на роботі на посаді начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно-інвестиційних проектів з 08 липня 2015 року, стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на його користь 261 177,10 грн, з них: недовиплачену заробітну плату (премії, надбавки за безперервний стаж роботи) оплату лікарняних листів, відпускних відряджень в сумі 129 669,10 грн, недовиплачену вихідну допомогу у розмірі 2 898,75 грн; компенсаційні за час затримки розрахунку у розмірі 73 913,69 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 694,91 грн, стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Рішення в частині поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на різних посадах з 01 вересня 1997 року. 01 травня 2013 року його було переведено на посаду начальника управління стратегічного розвитку та впровадження кредитно інвестиційних проектів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Діючи в межах наданих повноважень та у встановлений чинним законодавством спосіб, відповідачем було видано наказ про зміну штатного розпису 28 квітня 2015 року № 130, в тому числі і про скорочення посади, яку займав ОСОБА_4

05 травня 2015 року було видано наказ № 150-к про попередження щодо наступного вивільнення з 08 липня 2015 року ряду працівників на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України.

В цей же день, 05 травня 2015 року позивача було попереджено про майбутнє вивільнення. При цьому вакантні посади йому не пропонувалися через їх відсутність.

На підставі наказу по підприємству № 217 від 01 липня 2015 року, затвердженого нову організаційну структуру підприємств і з 02 липня 2015 року введено в дію новий штатний розпис.

Таким чином, на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, які потягли за собою скорочення посад, в тому числі було скорочено і посаду, яку займав позивач.

03 липня 2015 року ОСОБА_4 було запропоновано ряд вакантних посад, що були вільними на підприємстві, зокрема посаду начальника відділу аналізу техніко економічних показників діяльності, якості робіт, послуг та зв'язків з громадськістю, але працівник згоду не переведення на вказану та інші посади не надав, а згідно власноручно написаного, взяв час на обдумування до 07 липня 2015 року, про що було складено відповідний акт.

07 липня 2015 року позивачу знову було запропоновано вакантні посади, проте він відмовився від запропонованих посад, що засвідчив власним підписом на акті.

Наказом № 298 к від 08 липня 2015 року ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та проведено розрахунок при звільненні.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_4 здійснено з дотриманням чинного законодавства, оскільки на підприємстві дійсно відбулося реальне скорочення штату, позивач був завчасно попереджений про майбутнє вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади на підприємстві відповідно до його освітньо-кваліфікаційного рівня, від яких позивач відмовився.

Крім того, правильними є висновки судів щодо безпідставності вимог позивача про стягнення з відповідача недовиплаченої заробітної плати (премії, надбавки за безперервний стаж роботи), виплат по лікарняним листам, відпускних відряджень, недовиплаченої вихідної допомоги, компенсаційних, так як у підприємства не було фінансової можливості виплачувати премії та надбавки за безперервний стаж роботи, оскільки вказані виплати відповідно до Колективного договору, Положення про оплату праці, Положення про преміювання працівників в КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» виплачуються за наявності фінансових можливостей підприємства.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова