ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1225/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3;

представника відповідача ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голяченко Марії Василівни, про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3.) про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_11 помер її з відповідачем батько - ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1. Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є: його донька - позивач ОСОБА_1 та його син - відповідач ОСОБА_3 Позивач посилається на те, що перед смертю її батько тяжко хворів в зв`язку з чим перебував у безпорадному стані, потребував постійного лікування, стороннього догляду і турботи. Проте, відповідач за весь час хвороби ОСОБА_6 не надавав будь-якої допомоги - ані матеріальної, ані моральної, ані фізичної. Посилаючись на наведені вище обставини, позивач зазначає, що відповідач мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної та моральної підтримки, а тому позивач вважає, що відповідач повинен бути усунутий від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 відповідно до ст. 1224 ЦК України.

В позовних вимогах просила суд усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 та визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голяченко Марію Василівну.

Позивач ОСОБА_1 та її представники у відбувшихся судових засіданнях підтримали позовні вимоги з викладених в позові підстав та просили їх задовольнити в повному обсязі. У свою чергу відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили. Вказали на те, що вимоги позивачів є безпідставними та недоведеними. Відповідач не ухилявся від виконання обов'язків щодо утримання свого батька, протягом зазначеного позивачем періоду спілкувався з батьком, а відтак відсутні підстави для задоволення позову шляхом усунення його від права на спадкування.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином, до суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність та про наслідки розгляду справи повідомити у встановленому законом порядку (а.с. 27).

Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представників, відповідача, його представника, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_11 помер ОСОБА_6, вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 10). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є: його донька, позивач ОСОБА_1 (а.с. 124, 125) та його син, відповідач ОСОБА_3 (а.с. 90).

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. А ст. 1261 цього Кодексу визначає, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач, зазначаючи, що після смерті ОСОБА_6 право на спадкування його майна мають його донька ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3, просить усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, посилаючись на те, що вона доглядала за померлим, надавала усіляку допомогу, піклувалися про нього, несла витрати, пов'язані з його лікуванням, доглядом та похованням, в той час як відповідач з батьком не спілкувався, матеріальну допомогу як при житті, так і на поховання не надавав.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. А згідно з ч. 3 цієї статі не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

А статтями 202 та 203 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому, у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи зазначив, що у частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК України зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов'язку щодо утримання спадкодавця.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Судом встановлено, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_6 було проведено операцію - простатекомія, рекомендовано нагляд уролога, що підтверджується випискою з історії хвороби № 2403/1 Клінічної лікарні «Феофанія» (а.с. 9). Вказані обставини сторонами не оспорюються.

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_6 помер від розриву розшаровуючої аневризми черевної аорти, що підтверджується довідкою про причину смерті від 08.04.2015 р. (а.с. 67) та копією свідоцтва про смерть (а.с. 10).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, повідомив суду, що з сім'єю ОСОБА_6 жив у одному будинку. Родина була дружня, проте після продажу квартири стосунки погіршилися. Про хворобливий стан покійного знав зі слів відповідача проте подробицями не цікавився. Стосунки між покійним та відповідачем були гарні, дружні.

Свідок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, повідомив суду, що відповідача знає з 2008 року, працювали на одному підприємстві. ОСОБА_3 протягом 2010 по 2014 року відвозив до покійного, оскільки мав тоді можливість це робити. При зустрічах бачив як син та батько спілкувалися, стосунки були добрими, негативу не бачив.

Свідок ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив суду, що з покійним знайомив приблизно десять років, був інтелігентною людиною. Майже до останнього спілкувалися з померлим по телефону, скарг на відповідача від останнього не чув. Декілька разів свідок завозив покійного з відповідачем до лікарні, стосунки були доброзичні. Покійний був самостійною людиною як матеріально та і фізично. Він не любив щоб йому допомагали, самостійно ходив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, показала суду, що ОСОБА_6 ніколи не перебував у безпорадному стані, часто розмовляла по телефону. Стосунки між покійним та відповідачем були нормальні, покійний не скаржився ніколи, самостійно рухався. Щодо вживання відповідачем алкогольних напоїв свідку нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, повідомив суду, що він працює з чоловіком позивача. Познайомився з покійним на святах родини, його привозили, останній приблизно хвилин сорок був, проте після просив щоб його відвезли до дому оскільки було важко. ОСОБА_6 ходив тримаючись за руку. Зі слів позивача знає, що ОСОБА_1 готовила йому їжу, купувала ліки, доглядала покійного.

Свідок ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_6 був чудовою людиною, інтелігентною, розумною, проте його син, відповідач, не пішов в їх родину. Все було на позивачці, вона готувала, купувала ліки, прибирала квартиру. Відповідач любить випити алкогольні напої, були скандали. Покійний скаржився, що син йому не дзвонить, не приїжджає. Після операції у 2010 році ОСОБА_6 потребував стороннього догляду, постійно необхідні були перев'язки, свідок приїжджала допомагала.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_9, повідомили суду, що їх родина лікувала покійного, займалася похованням, саме позивач доглядала за ОСОБА_6 Відповідач ані матеріальної, ані моральної допомоги покійному не надавав.

В судовому засіданні також було вислухано спеціаліста ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_10, уролог-хірург, який пояснив та роз'яснив консультативні заключення, які він надавав (а.с. 39 - 42).

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За наданих у судовому засіданні пояснень та показів свідків судом не встановлено, що померлий протягом зазначеного періоду потребував догляду від ОСОБА_3 та перебував у безпорадному стані, у свою чергу докази його перебування у медичних закладах такими не є. Також відсутні дані про те, що сам ОСОБА_6 звертався до відповідача за допомогою по догляду за спадкодавцем чи за матеріальною допомогою, а він відмовився від надання такої допомоги.

Матеріалами справи не доведено потребу покійного протягом вказаного у позові періоду по день смерті у матеріальній допомозі, відсутні належні та допустимі докази, як то фіскальні чеки на придбання необхідних ліків, медичні документи з визначеними у них потребами хворого, тощо. При цьому відсутність такої потреби підтверджується показами наданими допитаними у судовому засіданні свідками, а також довідкою Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва у відповідності до якої розмір пенсії ОСОБА_6 складав 7 895,78 грн., а загальний розмір нарахованої йому за період з листопада 2014 року по квітень 2015 року становив 47 531,23 грн.

Також не є доведеними позивачем її твердження про те, що між відповідачем ОСОБА_3 та спадкодавцем ОСОБА_6 за жаття останнього склалися погані відносини, а посилання на те, що відповідач ніде не працював, жив за кошти свого батька, які витрачав виключно на себе, не мають правового значення для вирішення даної справи у розумінні встановлених вище обставин.

Не мають правового значення для вирішення даної справи, а тому і не оцінені судом, і твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_1, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_6, була куплена позивачем, вказана квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_6

Разом з тим, пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав на усунення відповідача від права на спадкування за законом у зв'язку з недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, беручи до уваги п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7, п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та керуючись стст. 1223, 1224 Цивільного кодексу України, стст. 57, 60, 88, 208, 209, 212 - 218 Цивільного процесуального кодексу Украйни, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.