Справа № 175/1501/16-ц
Провадження № 2/175/599/16
Рішення

Іменем України

26 квітня 2016 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та визнання права власності,

встановив:

12 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

12 квітня 2016 року було відкрито провадження у справі № 175/1462/16-ц, провадження № 175/582/16-ц.

Також 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

19 квітня 2016 року було відкрито провадження у справі №175/1501/16-ц, провадження №175/599/16-ц.

Враховуючи однорідність позовних вимог за клопотанням позивача ухвалою суду вказані позовні вимоги були обєднано в одне провадження.

25 квітня 2016 року ОСОБА_1 надав до суду уточнену позовну заяву, в якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог: визнати право власності за ОСОБА_1 на механічно-збиральний цех (літ. А-1), вбиральню (літ.Б), огорожу (літ. №1), замощення (літ. I), що розташовані за адресою 49007, Дніпропетровська область м. Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 51,000 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 600 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог в уточненій позовній заяві зазначається, що в лютому 2016 року позивач надав відповідачу довіреність на представництво його інтересів в державних органах, у Реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ГАСКу, зокрема для оформлення технічної документації на спірний обєкт нерухомого майна, а саме: механічно-збиральний цех, що розташований за адресою 49007, Дніпропетровська область м.Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4. Останній зобовязався виготовити звіт про технічне обстеження обєкту нерухомості у строк який складав один місяць, а позивач в свою чергу зобовязувався оплатити послуги з виготовлення документації, ціна послуг визначилась у загальному розмірі 40 000,00 грн. Проте до сьогоднішнього дня відповідач не виконав послуги з виготовлення технічної документації. Всі звернення позивача, відповідач ігнорує, не відповідає на телефонні дзвінки, уникає всіляких зустрічей. Позивачем як стороною зобовязання, були виконані всі умови домовленості. Відповідачем не було виконано обов'язків по наданню послуг, внаслідок чого ОСОБА_2, порушив ряд статей законодавства. Зрозумівши, що відповідач не бажає виконувати всі істотні умови домовленості, позивач за власні кошти замовив виготовлення технічної документації на механічно-збиральний цех, що розташований за адресою 49007, Дніпропетровська область м.Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4. У звязку з тим, що відповідач до теперішнього часу ухиляється від виконання умов договору, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав.

Позивач у судове засідання не зявився, надавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримавши в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення уточнених позовних вимог.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що за попередньою усною домовленістю сторін позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали домовленість про надання послуг, а саме: відповідач зобовязався надати позивачу послуги з підготовки технічної документації щодо обєкта нерухомого майна механічно-збиральний цех, що розташований за адресою 49007, Дніпропетровська область м. Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4. Позивачем була надана відповідачу довіреність на представництво його інтересів, та сплачену грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн. Проте до сьогоднішнього дня відповідач не виконав послуги з виготовлення технічної документації.

Відповідно ст. 218 ЦК України, правочин, для якого законом встановлена його недійсність, у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, у разі спору може бути визнаний дійсним.

Статтею 220 ЦК України, передбачено, що коли сторони домовились про усі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, такий договір може бути визнаний дійсним. У цьому разі наступне його нотаріальне посвідчення не вимагається.

Однак, суд не має можливості в повній мірі дослідити доводи позивача щодо факту укладення угоди між ним та відповідачем. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження укладення угоди та передачі грошових коштів відповідно до цієї угоди.

Як вбачається з тексту позовної заяви, що позивач просить визнати за ним право власності на механічно-збиральний цех (літ. А-1), вбиральню (літ.Б), огорожу (літ. №1), замощення (літ. I), що розташовані за адресою 49007, Дніпропетровська область м. Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4, посилаючись на невиконання договору між сторонами, відповідно до якого відповідач повинен був здійснити дії, повязані з отриманням всієї необхідної технічної документації.

Таким чином, позивач вважає, що його право власності на спірний об'єкт нерухомого майна повинно виникнути з підстав усної домовленості, яка іншою стороною не виконується.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Статтею 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Окрім цього ст. 41 Конституції України, передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. В даному випадку такі умови відсутні. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, на підтвердження того, яким чином відповідач порушув його права, та на підставі чого відповідно до ст. 328 ЦК України позивач має право на набуття права власності на спірний обєкт. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Отже, доказів, які б свідчили про порушення ОСОБА_2 прав та інтересів ОСОБА_3, останній у порядку, передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України, не надав, а тому висновки суду про задоволення позову в зазначеній у судовому рішенні частині є такими, що протирічать фактичним обставинам справи та положенням діючого законодавства, що регулюють встановлені правовідносини.

Суд вважає, що вимога позивача у частині стягнення витрат на правову допомогу на його користь з відповідача у розмірі 51000 гривень не підлягає відшкодування.

Як передбачено ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги.

Згідно п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2014 року, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Відповідно до абз 2, 3 п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, щодо витрат на правову допомогу у розмірі 51000 гривень, не зроблений відповідний розрахунок витраченого часу на надані адвокатом послуги, які підлягають відшкодуванню на користь позивача відповідно до положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів та визнання права власності не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст.ст. 90, 125, 152 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та визнання права власності.

Відмовити у визнані права власності за ОСОБА_1 на механічно-збиральний цех (літ. А-1), вбиральню (літ.Б), огорожу (літ. №1), замощення (літ. I), що розташовані за адресою 49007, Дніпропетровська область м. Дніпропетровськ, вул. Данила Нечая, в районі будинку №4.

Відмовити у стягнені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 51,000 грн.

Відмовити у стягнені з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 600 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.М. Шабанов