Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/2940/16-ц

Номер провадження2/711/1115/16

06 липня 2016 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання повернення земельної ділянки та приведення її у придатний стан шляхом знесення самовільно побудованої споруди, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Черкаська міська рада, Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі структурного підрозділу Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області, Управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області, ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду 24.03.2016р. з позовом, в якому зазначила, що відповідачка самочинно побудувала сарай (споруда літера «Л»), стіни якого знаходяться на земельних ділянках позивачки, а скати води спрямовані в бік двору позивачки і вода з даху сараю ллється на земельні ділянки та гараж, що належать позивачці, що спричиняє руйнування криши та стін гаражу. Тому позивачка просить визнати споруду літера «Л» за адресою: вул. Б.Хмельницького, 148, м. Черкаси, самочинно зведеною та зобовязати відповідачку повернути позивачці частково самовільно зайняті відповідачкою земельні ділянки з кадастровими номерами -02-067-0074 та -02-067-0077, що розташовані за адресою: вул. Б. Хмельницького, 148, м. Черкаси. Також позивачка вимагає зобовязати відповідачку привести земельну ділянку у придатний стан шляхом знесення самовільно побудованої споруди та повернути їх за належністю позивачеві та іншим особам.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка та її представник заперечували проти позову. В обґрунтування заперечень зазначили, що сарай «Л» був збудований на місці старого сараю «Б» без збільшення розмірів. При цьому сарай «Б» межував з сараєм «К», яким користувалась позивачка. Знесення позивачкою сараю «К» потягло руйнування сараю «Б», тому відповідачкою здійснено його реконструкцію внаслідок якої був збудований сарай «Л». Межі сараю «Л» не знаходяться на земельних ділянках позивачки, а тому не порушують її прав. На криші сараю «Л» мається обладнання для водостоку, а тому руйнівної дії на гараж позивачки від скатів дощової води не здійснюється. Також пояснили, що земельна ділянка на якій знаходиться сарай «Л» належить Черкаській міській раді і перебуває у користуванні відповідачки, а на теперішній час відповідачкою здійснюється оформлення документів для відводу земельної ділянки. Вважають, що відповідачка не порушує прав позивачки, а тому просили відмовити у позові.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не зявились.

Представник третьої особи Черкаської міської ради ОСОБА_4 надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність і зазначила, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду /а.с.45/.

Від представника третьої особи управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області в.о. начальника ОСОБА_5 до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що управління не має вимог щодо сторін по справі і при вирішенні спору покладається на розсуд суду /а.с.51-54/.

Від третьої особи ОСОБА_3 до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що вона підтримує позовні вимоги в повному обсязі /а.с.144/.

В судовому засіданні в якості свідків допитані ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Домоволодіння за адресою: вул. Б. Хмельницького, 148, м. Черкаси, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_13 і ОСОБА_14. При цьому ОСОБА_1 належить частка розміром 19/100, а ОСОБА_2 та членам її сімї ОСОБА_13 і ОСОБА_14 частка розміром 3/10. Зазначене підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.61-62/, свідоцтвом про право власності /а.с.152/.

До складу домоволодіння входять самочинно збудовані споруди гараж літера «З» та сарай літера «Л». При цьому сторони не заперечують тих обставин, що гараж літери «З» перебуває у користуванні позивачки, а сарай літери «Л» - у відповідачки, що також було підтверджено поясненнями свідків. Зауваження відповідачки щодо того, що сарай літ. «Л» не є самочинно збудованою спорудою є необґрунтованими, оскільки як встановлено постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2015р. зазначений сарай був збудований відповідачкою без документів дозвільного характеру /а.с.18-20/, а відтак згідно ст.376 Цивільного кодексу України (далі ЦК) є обєктом самочинного будівництва.

Сарай літ. «Л» збудований у 2014р. на місці, де колись знаходився сарай літери «Б», і має розміри: ширина 4,03м, довжина 6,06м, висота 2,70м, що підтверджується даними інвентаризаційної справи домоволодіння /а.с.134/, технічними паспортами /а.с.133, 136, 137/ і також було встановлено постановою суду від 03.12.2015р. /а.с.18-20/.

Сарай літ. «Л» знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами :02:067:0146, :02:067:0074, :02:067:0031, і окрім того межує з земельними ділянками :02:067:0075 та :02:067:0077, що вбачається з порівняння наданої документації планів земельних ділянок /а.с.17, 31, 32, 78, 80, 83, 100-102, 119-120/ з технічним паспортом домоволодіння /а.с.137/.

Земельна ділянка :02:067:0146 перебуває у комунальній власності, а :02:067:0031 у користуванні ОСОБА_3.

Земельні ділянки :02:067:0074, :02:067:0075 та :02:067:0077 перебувають у користуванні позивачки на підставі державних актів про право власності на земельну ділянку /а.с.10-15, 103-105/. Право власності на зазначені земельні ділянки виникло у позивачки на підставі рішення Черкаської міської ради від 30.06.2011р. №2-663 та договору купівлі-продажу земельних ділянок від 14.12.2011р. №7244, укладеного між Черкаською міською радою та ОСОБА_1 /а.с.49-50/.

Рішенням суду від 13.11.2013р. визнано незаконним рішення Черкаської міської ради №2-663 від 30.06.2011р. та недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 14.12.2011р. в частині продажу земельної ділянки, на якій розміщені сарай літ. «Б» та погріб літ. «Е».

Земельна ділянка, на якій знаходиться сарай літ. «Л», за цільовим призначенням відноситься до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується відомостями з земельного кадастру /а.с.99, 104, 119/.

Позивачка стверджує, що сарай літ. «Л» збудований відповідачкою самочинно, без відповідних дозвільних документів, і порушує її права, як власника земельних ділянок :02:067:0074, :02:067:0075, :02:067:0077, та права інших власників земельних ділянок, а тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом і просить знести цей сарай.

Тож спір між сторонами виник з приводу порядку використання земельних ділянок та обєктів будівництва, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Земельного кодексу України (далі - ЗК).

Цивільні правовідносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. При цьому регулювання таких відносин здійснюється на засадах, зокрема, неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, забезпечення судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності (статті 1, 3 ЦК).

Відповідно до ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Суд зауважує, що відповідно до принципу змагальності цивільного процесу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК). Зазначена норма кореспондується зі статтею 60 ЦПК, відповідно до якої сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин обовязок довести обставини порушення, невизнання або оспорювання прав позивача покладається саме на позивача. В позовній заяві підставою звернення до суду позивачка зазначає порушення її прав, оскільки сарай літ. «Л» знаходиться на належних позивачці земельних ділянках, а конструкція криши сараю літ. «Л» побудована таким чином, що вода з даху сараю ллється на земельну ділянку та гараж літ. «З», що належать позивачці.

Разом з тим, суд зауважує, що сарай літ. «Л» побудований на земельній ділянці, яка не належить позивачці. Частина сараю знаходиться на земельній ділянці :02:067:0074. Право власності на зазначену земельну ділянку виникло у позивачки на підставі рішення Черкаської міської ради від 30.06.2011р. №2-663 та договору купівлі-продажу земельних ділянок від 14.12.2011р. №7244. Проте зазначені акти визнані недійсним рішенням суду від 13.11.2013р. в частині, що стосується земельної ділянки, на якій розміщений сарай літ. «Б», тобто земельної ділянки :02:067:0074. Згідно ч.1 ст.216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З урахуванням зазначених положень закону позивачка не є власником земельної ділянки :02:067:0074, оскільки право власності не може виникати з незаконного рішення органу місцевого самоврядування та недійсного правочину. Твердження представника позивача про те, що рішення суду від 13.11.2013р. виконати неможливо через те, що відповідачкою знесений сарай «Б», який використовувався в якості межових знаків, є необґрунтованим, оскільки базується на припущеннях і суперечить ст.107 ЗК. Таким чином, з боку відповідачки відсутнє порушення прав позивача щодо земельної ділянки №:02:067:0074.

Стосовно зауважень позивачки, що сарай літ. «Л» перебуває на земельній ділянці №:02:067:0077, то зазначені обставини також не доведені позивачем належними та допустимими доказами. З технічного паспорту вбачається, що сарай літ. «Л» має розмір 6,06м на 4,03м. При цьому згідно геодезичних обмірів кути сараю, що межують з земельною ділянкою :02:067:0031 (домоволодіння №150 по вул. Б. Хмельницького, м. Черкаси) зміщені в бік зазначеної земельної ділянки на 0,2м (з боку межі з земельною ділянкою №:02:067:0074) та 0,23м (з боку межі з земельною ділянкою :02:067:0075), що вбачається з наданих суду документів /а.с.145/, фотознімків /а.с.146, 147/, та не заперечується самими сторонами. За таких обставин, вбачається, що довжина лінії периметру сараю літ. «Л», на відстані 2,63м від стіни гаражу «З», що знаходиться на земельній ділянці :02:067:0146 складає не більше 3,83м (усього 4,03м, з яких 0,20м на сусідній земельній ділянці). Отже споруда сараю літ. «Л» не перетинає меж земельної ділянки :02:067:0077. Визначаючи розміри сараю літ. «Л», «Б», «З» суд вважає, що технічні характеристики зазначених обєктів, що містяться в інвентаризаційній справі КП «ЧООБТІ» на домоволодіння №148 по вул. Б. Хмельницького в м. Черкаси, є належними та допустимими доказами з огляду на положення п.1.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001р. №127 та лист КП «ЧООБТІ» від 29.06.2016р. /а.с.166/. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів на спростування відомостей, що містяться в інвентаризаційній справі щодо розмірів обєктів господарських будівель та споруд в домоволодінні №148 по вул. Б. Хмельницького, м. Черкаси.

Таким чином, суду не надано доказів на підтвердження того, що сарай літ. «Л» знаходиться на земельних ділянках, що належать позивачці, а з наявних доказів у суду вбачається протилежне. Суд критично ставиться до показання свідків в частині технічних характеристик обєктів нерухомості, їх розташування відносно межових знаків земельних ділянок, відповідність технічним стандартам та вважає такі докази недопустимими з огляду на положення ч.2 ст.59 ЦПК, оскільки зазначені обставини мають підтверджуватись відповідною технічною документацією, а для з'ясування цих питань потрібні спеціальні знання, натомість сторонами не заявлялись клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, незважаючи на те, що суд розяснював таке право.

Щодо тверджень позивачки, що конструкція даху споруди сараю літ. «Л» завдає їй шкоди, оскільки водостоки направлені в бік гаражу та земельної ділянки, що обумовлює руйнівну дію скатів води від опадів з даху сараю, то суд звертає увагу на наступне. Статтями 91, 96 ЗК передбачено, що власники та користувачі земельними ділянками зобовязані дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до ст.103 ЗК власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Отже відповідачка збудовуючи сарай літ. «Л» зобовязана вчинити заходів щодо усунення будь-якого негативного впливу на сусідні земельні ділянки. Натомість з пояснень свідків вбачається, що дах сараю літ. «Л» має водовідвідні конструкції водостоків та підмосток біля фундаменту сараю, що свідчить про намагання відповідачкою усунути негативний вплив від потрапляння дощових та талих вод, снігу з даху сараю літ. «Л» на земельну ділянку :02:067:0077. Отже порушень з боку відповідачки норм, передбачених ст.13 ЦК, ст.103 ЗК судом не встановлено.

З аналізу ч.4 ст.376 ЦК вбачається, що право вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна мають власник земельної ділянки, на якій здійснено будівництво, або інша особа права якої порушені внаслідок здійснення будівництва. Під час розгляду справи позивачкою не доведено, що наявність збудованого на місці сараю літ. «Б» нового сараю літ. «Л», порушує її права або завдає їй значної шкоди для усунення якої необхідно знести сарай літ. «Л». Посилання позивачки на порушення відповідачкою прав третіх осіб не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в силу диспозитивності регулювання цивільних правовідносин учасники самостійно користуються своїми правами на власний розсуд, а тому право вимоги належить виключно таким особам і не може бути реалізоване іншими особами, не уповноваженими на представництво їх інтересів.

Як зазначено у п.22 постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Тож, враховуючи обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів, зважаючи на значимість інтересів сторін щодо обєкту сараю літ. «Л», задля забезпечення дотримання вимог добросовісності, справедливості та розумності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачем судові витрати відшкодуванню також не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_15