Справа № 367/3618/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2037/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 04.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

04 квітня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Коцюрби О.П., Лівінського С.В., із участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 селищної ради Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, до ОСОБА_2 селищної ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення ради, державного ату на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

05 червня 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до суду із позовом, де просить визнати недійсним рішення №1298-50-V ОСОБА_2 селищної ради Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 11.03.2010 року, яким затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №217589 з кадастровим номером :01:101:0085, площею 0,1000 га., виданий на імя ОСОБА_3, витребувати з володіння відповідача на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України, земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0085, площею 0,1000 га, вартістю 13 963 грн., та стягнути з відповідачів судові витрати на користь держави.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні ОСОБА_2 селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, зокрема відповідачу.

Вважає, що рішення №1298-50-V ОСОБА_2 селищної ради від 11.03.2010 року та державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними та мають бути визнані недійсними, оскільки у приватну власність відповідачу передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель згідно з планово-картографічними матеріалами.

На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 7 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання «Укрдержліспроект» від 08.10.14 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів.

Так, на підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління зеленої зони м. Києва.

Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства, на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №2715 від 17.12.2001 року на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.2001 року №59/1493, Київське державне комунальне обєднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» перейменовано на Київське комунальне обєднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», а державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-46. 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Крім того, земельну ділянку у приватну власність відповідачу передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель.

Прийнятим рішенням ОСОБА_2 селищної ради Київської області від 11.03.2010 року №1298-50-V порушено право власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, за відсутності відповідних повноважень передано у приватну власність ОСОБА_3

Оскільки право власності до ОСОБА_3А перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, то виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217589 підлягає визнанню недійсним.

Земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для предявлення вимог про витребування її із чужого володіння на користь держави.

Позивач також зазначає, що оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі у приватну власність, зміни цільового призначення, подальшого відчуження земельної ділянки порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення.

Крім того, враховуючи той факт, що наразі спірна земельна ділянка відноситься до території національного природного парку, порушені вимоги природоохоронного законодавств, які встановлюють особливий статус земель природно-заповідного фонду України.

Указом Президента України від 01.05.2014 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462.62 га за рахунок земель Київського комунального обєднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі кварталу № 7, за рахунок якого відведено спірну земельну ділянку.

Таким чином, земельна ділянка, відведена ОСОБА_2 селищною радою Київської області під забудову, наразі є територією національного природного парку «Голосїївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення №1298-5-V ОСОБА_2 селищної ради від 11.03.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,1000га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в смт. Гостомель, вул. Київська, 57».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217589, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в смт. Гостомель, вул. Київська, 57, з кадастровим номером :01:101:0085.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України, земельну ділянку, площею 0,1000га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в смт. Гостомель, вул. Київська 57, з кадастровим номером :01:101:0085, вартістю 13 963 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 селищної ради та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 121,80 грн. із кожного.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначені у позові обставини і зокрема, те, що цільове призначення вказаної земельної ділянки змінено в порушення вказаних норм земельного та лісового законодавства не уповноваженим органом, за відсутності погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, землю відведено для житлової забудови за межами населеного пункту, що відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсним рішення ОСОБА_2 селищної ради Київської області.

Окрім цього, ОСОБА_2 селищною радою Київської області з перевищенням визначених законом повноважень в порушення вимог ст.ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149. п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту смт. Гостомель, без вилучення у постійного користувача передано у приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у звязку з чим рішення №1298-50-V селищної ради від 11.03.2010 року є незаконним.

Оскільки право власності до ОСОБА_3А перейшло на підставі рішення, яке є незаконним, то виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217589 підлягає визнанню недійсним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України від 02.10.2013 р. при розгляді справи №6-93цс13.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч законодавству та волі держави, в особі уповноваженого на те органу, у звязку із цим підлягають до задоволення позовні вимоги в частині витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави, в особі Кабінету Міністрів України, спірної земельної ділянки у відповідності до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України.

При цьому, суд також стягує із відповідачів ОСОБА_2 селищної ради та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 121,80 грн. із кожного.

З приводу заяви ОСОБА_2 селищної ради Київської області про сплив позовної давності місцевий суд зазначив, що позивач про допущені порушення законодавства довідався після проведеної на підставі постанови №51 від 16.05.2014 року перевірки, а позов до суду поданий 05.06.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 селищна рада Київської області подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 лютого 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись, зокрема, на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту зміни цільового призначення, належності спірної земельної ділянки до лісового фонду та сплив позовної давності по заявлених вимогах.

Суд, зясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як правильно встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням №1298-50-V ОСОБА_2 селищної ради від 11.03.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у порушення чинного законодавства, затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель, вул. Київська, 57 ( а.с. 10 т. 1 ), яка належить до лісового фонду, знаходиться за межами зазначеного населеного пункту і не вилучалась із користування КП «Святошинське лісопаркове господарство».

На підставі цього рішення, 30 квітня 2010 року на імя ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯЛ №217589 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0085, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, вартістю станом на 2015 рік 13 963,30 грн., який зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за №60 ( а.с. 8-9 т. 1 ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд правильно встановив обставини і визначив відповідно до них правовідносини, зазначив мотиви, з яких суд вважав встановленими факти порушення чинного законодавства при наданні відповідачу спірної земельної ділянки, взяв до уваги належні та допустимі докази, застосував зазначені у рішенні нормативно-правові акти, зокрема, положення ст.ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, правомірно врахував правову позицію Верховного Суду України згідно якої правомірність видачі державного акта на право власності на земельну ділянку залежить від законності правочину, на підставі якого такий акт видано.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмітити правові позиції Верховного Суду України по справам №№6-212цс-14, 6-224цс14, згідно яких порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

А відтак при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

На підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки до лісового фонду такі докази суду надані ( а.с. 24-25, 26, 27, 28, 32-33, 34, 121-122, 126-137, 138, 139, 140, 155, 157, 160-167, 170-171, 172, 173, 174 т. 1 ).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог і, з додержанням названих норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 10, 11, 58-60, 213, 214 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів по справі.

При цьому, ним дана належна оцінка доказів по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 селищної ради Київської області про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 257, 261 ЦК України, положень постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі 6-178цс 15, ст. 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п.п. 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, п.п. 21, 28 - у справі «Федоренко проти України, п.п. 68-71, 73 у справі Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються зазначеними доказами по справі.

Інші обставини, названі в апеляції, зокрема, про сплив строку позовної давності, що Кабінет Міністрів України неналежний субєкт захисту прав, копії постанови від 16 травня 2014 року апелянту не направлялась, прийняті рішення щодо виділення земельної ділянки були відомі прокуратурі в 2011 році, оскільки направлялись копії рішень, належність спірної земельної ділянки до території ради, невизначеність меж Національного природного парку «Голосіївський», належність спірної земельної ділянки до житлової та громадської забудови, відсутність доказів належності майна державі, відсутність порушень чинного законодавства при наданні земельної ділянки, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновок суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених і задоволених позовних вимог та не є підставою для задоволення апеляційних вимог.

Окрім цього, на переконання апеляційного суду, позивач дотримався строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, оскільки лист директора КП «Святошинське лісопаркове господарство» про використання спірної земельної ділянки не за призначенням направлений прокурору в листопаді 2014 року, проведення відповідної прокурорської перевірки в травні 2014 року ( а.с 24, 36-37 т. 1 ), а позов заявлений 05 червня 2015 року ( а.с. 1-7 т. 1 ).

При цьому, ОСОБА_2 селищна рада Київської області ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності у відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Натомість, 22 червня 2015 року зазначений відповідач подав до суду заперечення ( а.с. 60-67 т. 1 ), згідно якого просив провадження у справі в частині визнання рішення недійсним закрити з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України ( справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства ), а в решті вимог відмовити.

А тому, ця обставина ( сплив позовної давності ) не може бути правовою підставою для відмови у заявлених позовних вимог, оскільки про це не заявляв відповідач у суді першої та другої інстанції.

Твердження апелянта про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним субєктом захисту прав, на переконання апеляційного суду, спростовується положеннями ст. 13 Земельного Кодексу України, згідно якої до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Невизначеність меж Національного природного парку «Голосіївський», з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог, оскільки ця обставина не враховувалась місцевим судом при ухваленні рішення.

Вказівка ОСОБА_2 селищної ради Київської області про належність спірної земельної ділянки до житлової та громадської забудови, відсутність доказів належності майна державі, порушень чинного законодавства при наданні земельної ділянки, з точки зору суду другої інстанції, не відповідає дійсності і спростовується наданими позивачем доказами, зазначеними вище, які суд другої інстанції відносить до числа належних та допустимих згідно положень ст.ст. 58-59 ЦПК України, зміст яких є достовірним.

У силу викладеного, надані відповідачем докази на спростування заявлених вимог, зокрема, копії листів, рішення, наказу, розпорядження, перспективного плану ( а.с. 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 78 , 79, 80, 238, 239, 240, 241-245, 246, 247, 248 т. 1 ) не спростовують висновки суду першої інстанції про обгрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою для задоволення апеляційних вимог.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 селищної ради Київської області відхилити. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, до ОСОБА_2 селищної ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення ради, державного ату на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_4