Справа № 495/7261/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

02 грудня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючої одноособово судді Чебан Н.В.

при секретарі Ткаченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, органу реєстрації Сергіївської селищної ради про визнання втративши право користування жилим приміщенням на вимогу наймодавця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 14.09.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, органу реєстрації Сергіївської селищної ради про визнання втративши право користування жилим приміщенням на вимогу наймодавця. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2016 року. У свої позовній заяві позивач зазначає, що у належній йому квартирі зареєстрований ОСОБА_2 На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст.386,391 ЦК України,150 ЖК України, позивач просить суд: висилити ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_2, м.Білгород-Дністровський, Одеської області в звязку з тим,що житло йому не належить на праві власності; зобовязати орган реєстрації Сергіївську селищну раду зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник органу реєстрації Сергіївської селищної ради в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с.42) .

Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне в задоволенні заяви відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2016 року ОСОБА_3 продала та передала у приватну власність, а ОСОБА_1 купив та прийняв у приватну власність двокімнатну квартиру під номером 42, в будинку номер 1, що розташований в смт.Сергіївка м.Білгород-Дністровський по вул.Буджакській, житловою площею 32,7 кв.м.,загальною площею 61 кв.м. (а.с.15-16).

ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності у належному порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна(а.с.17)

Як вбачається з довідки з місця реєстрації, про склад сімї та прописки, у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований з 1991 року відповідач ОСОБА_2 (а.с.19)

Згідно довідки, виданої паспортистом Сергіївської селищної ради, ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, смт..Сергіївка, АДРЕСА_4 з18.01.1991 року (а.с.36)

Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, визначають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-875 цс 15 від 01 липня 2015 року, № 6-1049 цс 15 від 02 вересня 2015 року, які згідно 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Виселення являє собою не що інше, як примусове вилучення житлової площі і розглядається як крайній захід, що підлягає застосуванню тільки у випадках і в порядку, що прямо передбачені законом.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається,що предметом позову є виселення ОСОБА_2 у звязку із отриманням позивачем у приватну власність по договору купівлі-продажу АДРЕСА_5.

Встановлено, ,що згідно довідки, виданої «ЖКГ смт.Сергіївка», ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, смт..Сергіївка, АДРЕСА_4 з18.01.1991 року (а.с.19)

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачем не зазначено та не надано відомості та інформацію про житло (з якого фонду), яке може бути надано відповідачу в разі ухвалення рішення про його виселення, як це передбачено ст. ст. 109, 132-2 ЖК, тому вимоги щодо виселення є безпідставними.

Що стосується вимоги позивача щодо зобовязання орган реєстрації Сергіївську селищну раду зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового або немайнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Суд вважає, що в розумінні вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання можливо на підставі рішення суду виключно про: а) позбавлення права власності на житлове приміщення; б) позбавлення права користування житловим приміщенням (зокрема, виселення); в) визнання особи безвісно відсутньою; г) оголошення фізичної особи померлою

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Враховуючи, що у суду немає правових підстав для виселення ОСОБА_2 тож позовні вимоги в частині зняття вказаної осиби з реєстраційного обліку також не можуть бути задоволеними.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 64, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, органу реєстрації Сергіївської селищної ради про визнання втративши право користування жилим приміщенням на вимогу наймодавця відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.В.Чебан