Номер провадження: 22-ц/785/6983/16
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Бабія А.П.

-- Варикаші О.Д.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради лро визнання права власності на будівлю кафе-магазину-бару та на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 (діючого в інтересах ОСОБА_3) на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року, -

встановила:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на будівлю кафе-магазин-бар загальною площею 126 кв.м. розташованою за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; визнати право власності за набувальною давністю на земельну ділянку у розмірі, 0480 га за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Позов обґрунтований тим, що у 2001 році позивач як фізична особа - підприємець разом з мешканцями мікрорайону, звернувся до Ленінської районної адміністрації м. Одеси з метою отримання земельної ділянки для благоустрою території, а саме ділянки для забудови під магазин та кафе, оскільки мікрорайон в районі АДРЕСА_1 а також поблизу прилеглі вулиці та провулки не оснащені магазинами та іншими зручностями для мешканців мікрорайону.

05.03.2001 року Міжвідомчою комісією міськвиконкому було проведено обстеження мікрорайону та згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки позивачу як фізичній особі підприємцю, для розміщення магазину виділилася земельна ділянка у АДРЕСА_1

Згідно висновку щодо можливості розміщення об'єкта від 12.12.2001 р. та дозволом на виконання будівельних робіт від 24.10.2001р. наданого позивачу Управлінням архітектури та містобудування у м. Одеса, позивачем ОСОБА_3 за власний кошт на відведеній земельній ділянці у 2001 році був збудований продовольчий магазин та кафе, згідно проекту та згідно акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва від 2.07.2002 р споруда кафе-магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1

У 2010 році на підставі положення про закінченого будівництва об'єкта від 22.07.2002 року, вищезазначеній споруді було зарезервовано адресу: АДРЕСА_1

Однак при оформленні права власності ОСОБА_3 на вищезазначений кафе-магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1, виникла перепона оскільки у 2001 році Міжвідомчою комісією міськвиконкому було проведено обстеження мікрорайону та виділено позивачу земельну ділянку під будівництво однак позивачем не був підписаний договір, що до власності земельної ділянки відведеної під будівництво за адресою: АДРЕСА_1 Це спричинило порушення прав позивача стосовно оформлення права власності на збудовану позивачем за власний кошт споруду кафе-магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки ні у позивача, ні у членів його сім'ї немає документів, які б свідчили про наявність у них права власності на земельну ділянку та збудовану споруду, позивач змушений звернутися до суду з питанням захисту його права стосовно права власності на земельну ділянку відведену йому для будівництва ще у 2001 році розміром 0,0480 га, та споруду збудовану на вищезазначеній ділянці кафе-магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги та обґрунтування позову підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі у зв'язку з необґрунтованістю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на будівлю кафе-магазину-бару, загальною площею 126 кв.м. та на земельну ділянку 0,0480 га за адресою: АДРЕСА_1 залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.03.2001 року Міжвідомчою комісією міськвиконкому було проведено обстеження мікрорайону та згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки позивачу як фізичній особі підприємцю, для розміщення магазину виділилася земельна ділянка у АДРЕСА_1

16 вересня 2001 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Ленінської районної адміністрації м. Одеси з метою отримання земельної ділянки для благоустрою території, а саме ділянки для забудови під магазин та кафе, оскільки мікрорайон в районі АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно висновку щодо можливості розміщення об'єкта від 12.12.2001 р. (а.с. 9) та дозволом на виконання будівельних робіт від 24.10.2001р. (а.с. 10) наданого позивачу Управлінням архітектури та містобудування у м. Одеса, позивачем ОСОБА_3 за власний кошт на відведеній земельній ділянці у 2001 році був збудований продовольчий магазин та кафе, згідно проекту та згідно акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва від 22.07.2002 р. споруда кафе-магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1

У 2010 році на підставі положення про закінченого будівництва об'єкта від 22.07.2002 року, вищезазначені споруді було зарезервовано адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу пред'явлених позовних вимог, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз'яснено в п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Із змісту ст. 344 ЦК України та роз'яснень зазначеної вище Постанови Пленуму ВССУ випливає, що право власності на чуже майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

Згідно вимог ст. 182 ч.1 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна)

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Надані позивачем акт вибору та обстеження земельної ділянки від 05.03.2001 року, висновок про можливість розташування об'єкта від. 12.12.2001 року, дозвіл на виконання будівельних робіт від 24.09.2001 року, технічний паспорт на кафе-магазин-бар від 23.06.2008 року, не свідчать про відкрите, безперервне володіння позивачем будівлею кафе-магазину-бару, загальною площею 126 кв.м. та земельною ділянкою 0,0480 га за адресою: АДРЕСА_1 протягом встановленого Законом терміну часу (10 та 15 років відповідно).

Дані документи та докази підтверджують те, що він користувався та проводив необхідні дії по будівництву та оформленню на законних підставах.

Між тим позивач за позовом про визнання право власності за набувальною давність може звернутися тільки з вимогами, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суду не надано переконливих доказів на підтвердження зазначених позовних вимог.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пред'явлені позовні вимоги є безпідставні, не доведені, а відтак не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 (діючого в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: О.Д. Варикаша

А.П. Бабій