АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3050/16 Справа № 205/8126/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та витребування майна - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 26 492 гривень витрат на проведення судово-технічної експертизи документів.

Витрати за сплату судового збору в сумі 2454,37 гривень віднесено на рахунок позивача ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що у судовому засіданні оглянуті та дослідженні оригінали боргової розписки від 21.04.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 у борг 15 300 доларів США та зобовязався повернути отримані грошові кошти до 30 червня 2013 року, та боргової розписки від 05.06.2013 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав у тимчасове користування від ОСОБА_2 належне ОСОБА_2 майно: Паркетка - Makita - 5704R, серійний номер 44552G - вартістю 1 100 грн.; Болгарка велика - Фіолент МШУ1-20-230А - вартістю 986 грн.; Правило 300 см. - вартістю 200 грн.; Паркетка - Hitachi - C13U- вартістю 6 340 грн.; Маленький перфоратор - Bosch - GBH-2-18 RE , серійний номер 781000445 (аналог в рахунку фактурі № ПО -0000169 від 10.09.13, перфоратор GBH-2-24 D) - вартістю 2 016 грн.; Шабельна пила - Metabo - PSE-1200 , серійний номер 6410808 - вартістю 2 700 грн.; Шліфмашинка - Makita - 9404, серійний номер 248016 - вартістю 2 800 грн.; Фрезер - Makita-3612С, серійний номер 62239Е - вартістю 3 200 грн.; Відрізний верстат (пила торцювання) - Makita - LF1000, серійний номер 00041086 - вартістю 12 000 грн.; Дриль - Bosch - GSB-13RE , серійний номер 206001234 - вартістю 945 грн.; Перфоратор - Bosch - GBH-2-24 DF, серійний номер 112004219 - вартістю 2 331 грн.; Гідравлічний домкрат 20 тн- Міоі - 80-080 - вартістю 316 грн.; Болгарка - Bosch - GWS-26-230jbv (аналог в рахунку фактурі № ГЮ - 0000169 від 10.09.13, кут. Шліфмаш. GWS 26-230 JBV) - вартістю 2 759 грн.; Болгарка маленька - Makita-GA530, серійний номер 8039Y - вартістю 900 грн.; Велика бетономішалка на 380Вт. - вартістю 2 500 грн.; Бензопила - Jonsered - CS2165, серійний номер 0800349 - вартістю 6 430 грн.; Ноутбук - ACER FERRARI 3400 - вартістю 4 175 грн.; Комплект ротаційний лазера (нівелір) - Hilti - PRI - 2 у комплекті з триногою, лінійкою, електронною мішенню, серійний номер 11609133 - вартістю 17 565,23грн., загальною вартістю у розмірі - 69 263,23 ( шістдесят девять тисяч двісті шістдесят три грн. двадцять три копійки) грн., та зобовязався повернути отримане майно до 25.07.2013 року.

Матеріалами справи підтверджено, що 30.01.2013 року на адресу відповідача ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 направлені дві претензії щодо погашення заборгованості по договору позики від 21.04.2011 року та повернення майна, отриманого у ОСОБА_2 05.06.2013 року, які відповідач ОСОБА_4 отримав 06.08.2013 року, згідно поштових повідомлень (а.с. 8-10).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що у 2011 році ОСОБА_3 звернувся до його батька, ОСОБА_2, з проханням позичити гроші, приблизно 15 000 доларів США, які йому не вистачало на придбання автомобіля. Передача грошових коштів відбувалося у кабінеті ОСОБА_2, за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Калініна, 31/7. ОСОБА_1 влітку 2013 році ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з проханням позичити інструмент та обладнання для проведення ремонтно-будівельних робіт. Передача інструментів та обладнання відбувалося у офісі ОСОБА_2 Інструменти та обладнання до офісу привіз він, ОСОБА_5, за дорученням свого батька, а ОСОБА_3 у офісі перевірив технічну справність інструмента та обладнання. Після отримання інструмента була підписана розписка. При цьому, свідок ОСОБА_5 зазначив, що обидві розписки, як розписку про отримання грошових коштів у 2011 році, так і розписку про отримання майна (інструментів та обладнання) у 2013 році, ОСОБА_3 привіз з собою вже надрукованою, але підписав їх у його, ОСОБА_5, присутності, і лише після цього, він, ОСОБА_5, засвідчив ці розписки своїми підписами.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона працює у ТОВ «Енкобуд» на посаді головного бухгалтера. Директором цього підприємства є ОСОБА_5, а ОСОБА_2 є засновником підприємства. ОСОБА_3 їй знайомий, оскільки також працював у ТОВ «Енкобуд» на різних посадах. ОСОБА_1, ОСОБА_6 пояснила, що вона двічі була очевидицею укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договорів позики, зокрема, у 2011 році вона була свідком отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів на підтвердження чого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 боргову розписку, яку підписав у її присутності, а потім, цю розписку підписала вона та ОСОБА_5 ОСОБА_1, у 2013 році вона була очевидицею того, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 інструменти та обладнання, на підтвердження чого ОСОБА_3, підписав розписку у її присутності, а потім її засвідчила своїм підписам вона та ОСОБА_2

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він знайомий із сторонами приблизно із 2004 року. У 2008 році він співпрацював з ними у сфері будівництва. Підприємство ОСОБА_2 здійснювало будівництво обєктів в місті Києві, де ОСОБА_3 керував роботами безпосередньо на будівельному майданчику, а він, ОСОБА_7, працював на іншому підприємстві, яке займалося монтажем будівельного обладнання. У 2008 році на будівельному майданчику у місті Києві він особисто бачив, як ОСОБА_3 підписував чисті аркуші паперу в різних місцях, а потім, коли прийшов ОСОБА_2, ОСОБА_3 віддавав їх ОСОБА_2 разом із іншими документами по роботі. Тоді це не викликало здивувань, оскільки він розумів, що ОСОБА_3 лише формально являється керівником підприємства, а фактичним керівником є ОСОБА_2 і такі операції із документами є звичайною практикою. Стосунки тоді були нормальні.

За клопотанням відповідача ОСОБА_3 судом призначена судова технічна експертиза документів, яка проведена експертами Київського НДІСЕ, для виконання якої експертам були надані оригінали боргових розписок від 21.04.2011 року та 05.06.2013 року із підписом відповідача ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Відповідно до висновку судової технічної експертизи документів № 3016/317/14-34/3018/3019/14-33 від 13.08.2014 року, друкований текст досліджуваних боргових розписок від 21.04.2011 року та 05.06.2013 року виконані за допомогою знакосинтезуючого пристрою із лазерним способом друку тонером чорного кольору на одному й тому ж знакосинтезуючому пристрої. В кожній із обох боргових розписок, від 21.04.2011 року та від 05.06.2013 року відповідно, спочатку був виконаний підпис від імені ОСОБА_3, після чого надрукований текст документу і лише після чого виконані підписи від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Боргові розписки від 21.04.2011 року та від 05.06.2013 року були виготовлені шляхом монтажу, а саме шляхом використання аркушів паперу з уже існуючим на них підписом від імені ОСОБА_3 (а.с. 114-132).

Після дослідження у судовому засіданні цього висновку експертизи, допитаний у якості свідка, за його згодою, відповідно до ст. 62 ЦПК України, позивач підтвердив свої покази, зазначивши, що 21.04.2011 року та 05.06.2013 року відповідно, ОСОБА_3 приходив до офісу за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Калініна, 31/7, вже із надрукованими та підписаними ним розписками, які він виготовляв самостійно. А свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 лише потім запорошувалися для того, щоб засвідчити розписки своїми підписами. ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказав, що йому невідомо де, коли, на якому обладнанні та у який спосіб ОСОБА_3 виготовлював (роздруковував) ці розписки, зазначивши, що ніколи не отримував від ОСОБА_3 чистих аркушів паперу з його підписом.

Тому, суд критично віднісся до показань ОСОБА_2, які надані ним як в якості позивача, так і в якості свідка, оскільки вони не узгоджуються із показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які, кожний окремо, стверджували, що відповідач підписував розписки у їх присутності, і вони особисто бачили, як відповідач підписав розписки, після отримання грошей та майна відповідно, а вони лише після цього поставили свої підписи.

ОСОБА_1, суд критично віднісся і до показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо того, що вони були очевидцями отримання ОСОБА_3, від ОСОБА_2 21.04.2011 грошових коштів та 05.06.2013 року інструментів та обладнання та підписання відповідачем ОСОБА_3 у їх присутності відповідних розписок, оскільки такі свідчення суперечать висновкам судової технічної експертизи документів, згідно яких, підпис ОСОБА_3 на обох розписках виконаний до нанесення на аркуші паперу друкованого тексту, а лише після цього були виконані підписи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і вважав, що такі свідчення могли бути надані свідками під впливом позивача, оскільки ОСОБА_5 є сином позивача, а ОСОБА_6 підпорядкована позивачу по роботі.

В судовому засіданні були досліджені надані позивачем рахунки-фактура № 00021/15 від 09.09.2013 року, № ГЮ-0000169 від 10.09.2013 року, № 1693 від 16.09.2013 року, № 31229553 від 18.09.2013 року на придбання відповідних будівельних інструментів, обладнання та іншого майна (а.с. 11-14).

Суд обґрунтовано не вважав зазначені документи належними доказами на підтвердження обставин придбання ОСОБА_2 майна, яке він передав у тимчасове користування відповідачу ОСОБА_3, відповідно до розписки від 05.06.2013 року, оскільки всі ці рахунки-фактура датовані вереснем 2013 року, проте, позивач ОСОБА_2 як у позовній заяві, так і у своїх показах, стверджував, що передача майна у тимчасове користування відбулося 05 червня 2013 року, тобто раніше до дати складання наданих ним рахунків-фактура.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про недоведеність обставин, на які посилався позивач, як на підставу позовних вимог до відповідача, у звязку із чим позовні вимоги не задовольнив.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважав, що понесені судові витрати позивачем ОСОБА_2 підлягають віднесенню на його рахунок, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом із цим, понесені відповідачем ОСОБА_3 судові витрати в сумі 26 492 гривень за проведення судової технічної експертизи документів, які підтверджені документально (а.с. 115) суд стягнув із позивача на користь відповідача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: факт отримання відповідачем грошових коштів та майна від позивача підтверджено належними та достовірними доказами; та судом не враховані норми матеріального права, які регулюють договір позики.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 цього Кодексу передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтями 58 та 59 ЦПК України визначені поняття належності та допустимості доказів, а відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх вимог про наявність боргових зобовязань у відповідача, позивач надав оригінали боргової розписки від 21.04.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 у борг 15 300 доларів США та зобовязався повернути отримані грошові кошти до 30 червня 2013 року, та боргової розписки від 05.06.2013 року, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав у тимчасове користування від ОСОБА_2 належне ОСОБА_2 майно. Обидві розписки у судовому засіданні оглянуті та дослідженні.

Крім того, посилаючись на часткове повернення суми боргу відповідачем за розпискою від 21.04.2011 року, позивач не надав письмових або інших достовірних доказів, які б свідчили про часткове виконання боргових зобовязань відповідачем, і як наслідок визнання відповідачем факту наявності боргу.

Заперечуючи наявність будь-якого боргу відповідач вказував на підроблення цих розписок позивачем, для чого були використані чисті листи із підписами відповідача.

Відповідно до висновку судової технічної експертизи документів № 3016/317/14-34/3018/3019/14-33 від 13.08.2014 року, друкований текст досліджуваних боргових розписок від 21.04.2011 року та 05.06.2013 року виконані за допомогою знакосинтезуючого пристрою із лазерним способом друку тонером чорного кольору на одному й тому ж знакосинтезуючому пристрої. В кожній із обох боргових розписок, від 21.04.2011 року та від 05.06.2013 року відповідно, спочатку був виконаний підпис від імені ОСОБА_3, після чого надрукований текст документу і лише після чого виконані підписи від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Боргові розписки від 21.04.2011 року та від 05.06.2013 року були виготовлені шляхом монтажу, а саме шляхом використання аркушів паперу з уже існуючим на них підписом від імені ОСОБА_3 (а.с. 114-132).

Отже доводи і заперечення відповідача були підтверджені і експертним дослідженням, яким безумовно встановлено ті факти, що в кожній із боргових розписок, спочатку був виконаний підпис від імені ОСОБА_3, після чого надрукований текст документу і лише після цього виконані підписи від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Боргові розписки були виготовлені шляхом монтажу, а саме шляхом використання аркушів паперу із уже існуючим на них підписом від імені ОСОБА_3

Ці висновки експерта спростовують і пояснення позивача та свідків щодо порядку укладення і оформлення розписок. Крім того, показання ОСОБА_2, які надані ним як в якості позивача, так і в якості свідка, не узгоджуються із показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які, кожний окремо, стверджували, що ОСОБА_3 підписував розписки у їх присутності, і вони особисто бачили, як відповідач підписав розписки, після отримання грошових коштів та майна відповідно, а вони лише після цього поставили свої підписи.

ОСОБА_1, суд критично віднісся і до показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо того, що вони були очевидцями отримання ОСОБА_3, від ОСОБА_2 21.04.2011 року грошей, а 05.06.2013 року інструментів та обладнання, та підписання відповідачем у їх присутності відповідних розписок, оскільки ці свідчення суперечать висновкам судової технічної експертизи документів, згідно яких, підпис ОСОБА_3 на обох розписках виконаний до нанесення на аркуші паперу друкованого тексту, а лише після цього були виконані підписи ОСОБА_6 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 надані позивачем рахунки-фактури № 00021/15 від 09.09.2013 року, № ГЮ-0000169 від 10.09.2013 року, № 1693 від 16.09.2013 року, № 31229553 від 18.09.2013 року на придбання відповідних будівельних інструментів, обладнання та іншого майна не є належними доказами на підтвердження обставин придбання ОСОБА_2 майна, яке він передав у тимчасове користування відповідачу ОСОБА_3, відповідно до розписки від 05.06.2013 року, оскільки всі ці рахунки-фактура датовані вереснем 2013 року. А позивач ОСОБА_2 як у позовній заяві, так і у своїх показах, стверджував, що передача майна у тимчасове користування відбулася саме 05 червня 2013 року, тобто раніше дати складання самих рахунків-фактури.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про недоведеність обставин, на які посилався позивач, та неналежність і суперечливість доказів, якими він обґрунтовував свої вимоги.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст. 303,307,308,315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: