АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Височанської Н.К.

секретар Костюк Л.С.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

представника ПАТ „ПриватБанк ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк (далі - ПАТ КБ „ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказувало на те, що 2 липня 2007 року між банком та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 11700,5 доларів США зі сплатою 0,84 % щомісяця за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 1 липня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

------------------------------------------------------------------------------------------------------

22ц - 880/16 головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І.

категорія: 19/27 суддя-доповідач ОСОБА_5

У звязку з неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором станом на 30 липня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 8059,30 доларів США, з яких: непогашена сума кредиту 7009,32 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом 629,49 доларів США, комісія за користування кредитом 5,43 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань 20,50 доларів США, штраф (фіксована частина) 11,33 доларів США, штраф (процентна складова) 383,24 доларів США.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість.

У березні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ ,,ПриватБанк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Посилалися на те, що 2 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ ,,ПриватБанк було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобовязався надати їй кредит в розмірі 11700,5 доларів США, з яких 10000 доларів на придбання будинку та 1700,5 доларів на сплату страхових платежів, а вона зобовязалася щомісяця сплатити банку 128,81 доларів США на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 2 липня 2007 року між нею та банком було укладено договір іпотеки, за яким вона передала банку в іпотеку житловий будинок загальною площею 29,40 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Горького № 123-а у м. Хотині Чернівецької області.

3 липня 2007 року банк видав їй кредитні кошти в сумі 10000 доларів США.

Однак в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів„ банк не надав їй як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, з п.7.1. кредитного договору вбачається, що позичальник сплачує банку щомісяця винагороду в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, розмір якої взагалі не зазначений.

Вважала, що ці умови є несправедливими, оскільки вони передбачають додаткові нарахування, які призводять до збільшення відсотків за користування кредитом.

Також не було складено графік погашення кредиту, що дало банку можливість проводити зарахування коштів на рахунки на його погляд.

Вважала, що вказані порушення є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати недійсними кредитний договір від 2 липня 2007 року та договір іпотеки від 2 липня 2007 року.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року первісний позов задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ ,,ПриватБанк заборгованість за кредитним договором в розмірі 8059,30 доларів США, що еквівалентно 177868 грн 85 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині задоволення первісного позову підлягає зміні, а в решті залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, 2 липня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк (з 30 квітня 2009 року - ПАТ КБ ,,ПриватБанк) та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит в розмірі 11700,5 доларів США зі сплатою 0,84 % щомісяця за користування кредитом з кінцевим терміном повернення - 1 липня 2022 року.

Згідно з п.7.1 кредитного договору погашення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, винагороди та комісії здійснюється позичальником з 1 по 5 число кожного місяця шляхом надання банку коштів в розмірі 128,81 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором.

2 липня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Горького № 123-а у м. Хотині Чернівецької області.

За змістом ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З розрахунку позивача вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором станом на 30 липня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 8059,30 доларів США, яка складається з непогашеної суми кредиту 7009,32 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом 629,49 доларів США, комісії за користування кредитом 5,43 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань 20,50 доларів США, штрафу (фіксована частина) 11,33 доларів США, штрафу (процентна складова) 383,24 доларів США (а.с.3-8).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Пунктом 2.3.7. кредитного договору передбачено, що у разі невиконання позичальником умов цього договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту.

Згідно зі ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У звязку з порушенням позичальником виконання зобовязань за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України і п.2.3.7. кредитного договору використав право достроково стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ ,,ПриватБанк щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Водночас суд стягнув з відповідачів на користь позивача пеню та штраф в іноземній валюті.

Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Отже, пеня та штраф мають обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15.

Відповідно до уточненого розрахунку банку розмір пені становить 452 грн 51 коп,а штрафів 8708 грн 11 коп.

За таких обставин з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ ,,ПриватБанк підлягає стягненню заборгованість в розмірі 7644,24 доларів США (7009,32+629,49+5,43) та 9160 грн 62 коп (452,51+8078,11).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між банком та відповідачкою ОСОБА_1 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на невідповідність змісту кредитного договору ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пункти 7.1.-7.4. кредитного договору містятьнаступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір винагороди за надання фінансового інструменту; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків, винагороди та комісії; форми його забезпечення.

Пункт 2.4.1. передбачає можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Необгрунтованим є посилання заявника на те, що розмір винагороди за проведення додаткового моніторингу взагалі не визначений.

За змістом п.6.2. кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Окрім того, згідно зі ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 цієї статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5).

Отже, за змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав

реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк заборгованість за кредитним договором в розмірі 7644,24 доларів та 9160 грн 62 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: