Справа №442/6437/15-ц
Провадження №2/442/184/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Дубель Р.М. .

при секретарі - Півала І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту про право власності на землю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з позовом до суду до відповідача, в якому просить визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю, який виданий ОСОБА_3 на підставі рішення ОСОБА_2 сільської Ради від 14.02.1995 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1560 га, що розташована на території ОСОБА_2 сільської Ради з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №102, від 13.08.1997 року. В обґрунтування позову покликається на те, що йому на праві власності належить 68,12/100 ідеальних частин житлового будинку №28, на вул. І. Франка в с. Унятичі Дрогобицького району на підставі рішення Дрогобицького районного народного суду від 05.03.1998 року. Друга частина будинку 31,88/100 ідеальних часток належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3. На підставі рішення Дрогобицького народного суду йому була виділена та частина житлового будинку, яка знаходиться від городу і таким чином заїзд на подвіря від вулиці ОСОБА_4 до його частини будинку є спільний з відповідачем. Біля вказаного будинку є земельна ділянка з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення садівництва площею 0,3120 га.

В 1995 році він та відповідач звернулись в ОСОБА_2 сільську раду з заявою про передачу їм у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства. 14.02.1995 року та 21.06.1995 року сільська рада прийняла рішення « Про приватизацію земельних ділянок громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_1М.». Приватизація була проведена таким способом, що мав бути спільний заїзд на його частину земельної ділянки.

Так, як ОСОБА_3 почав чинити йому перешкоди заїзду до його частини житлового будинку через земельну ділянку, а він вимушений був звернутись до суду з позовом про визнання недійсним рішень виконкому про приватизацію земельних ділянок. 21.04.1999 року вищевказані рішення сільської ради скасовані Дрогобицьким міськрайонним судом.

Державного акту про право приватної власності на землю він не отримував, а ОСОБА_3 отримав і такий є недійсним з моменту його видачі, оскільки рішення на підставі якого його видали скасоване.

Позивач та його представник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту відповідають, викладеному у позовній заяві. Просили позов задоволити, а заяву про застосування строків позовної давності вважають безпідставною, так як оскаржуваний державний акт є недійсним з моменту його видачі у звязку з скасуванням рішення на підставі, якого він був виданий.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради на розгляд справи не зявився, однак надіслав на адресу суду лист про слухання справи без їх участі, відсутність заперечень проти позову. При винесені рішення покладаються на думку суду.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти позову заперечила з підстав, викладених письмово, зокрема через те, що позивач не навів в чому полягає порушення його прав. Також просила про застосування строків позовної давності, оскільки з матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачу ще в 1999 році було відомо про те, що відповідачу 13.09.1997 року було видано оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1560 га. Крім того, у 2013 році ОСОБА_1 уже звертався до суду з позовом про скасування спірного державного акту на право власності на земельну ділянку і ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 22.04.2015 року у цивільній справі №442/1955/13-ц за його заявою позов був залишений без розгляду. Таким чином позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

13.08.1997 року ОСОБА_3 ОСОБА_2 сільською Радою народних депутатів видано Державний акт на підставі рішення ОСОБА_2 сільської ради земельну ділянку площею 0,1560 га, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради для обслуговування житлового будинку (а.с.14).

Рішенням Дрогобицького районного суду від 21.04.1999 року визнано недійсними рішення виконкому ОСОБА_2 сільської Ради Дрогобицького району від 14.02.1995 року №1 та від 21.06.1995 року №16 «Про приватизацію земельних ділянок» громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_1» (а.с.7-9). Сторонами не оспорюється, що рішення втупило в законну силу, атому доказуванню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЗК Української РСР в редакції від 22.06.1993 року, який діяв на момент прийняття вищезазначених рішень сільською радою, право землекористування власності або постійного користування землею засвідчується державними актами на право користування землею.

У постанові від 22 травня 2013 року справа № 6-33цс13 Верховний Суд України зазначив, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Слід також вказати про те, що нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта на право власності вказано у правовому висновку Верховного Суду України у справі за № 6-1428цс15, постанова від 16.03.2016 року, де суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності, який був виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування.

Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Таким чином, суд приходить до переконання, зокрема враховуючи те, що оскаржуваний державний акт виданий на підставі рішення, яке визнано судом недійсним, знаходиться у причинно-наслідковому звязку з таким, тому також є недійсним.

Однак, відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи встановлені судом обставини, що дату реєстрації оскаржуваного державного акту 13.08.1997 року, рішення суду від 21.04.1999 року, яким скасовані рішення сільської ради, на підставі якого і був виданий такий державний акт, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.07.2000 року, у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушене, ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Аналогічна позиція щодо порядку застосування спливу строків позовної давності викладена і в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, що має місце в даній справі.

Вирішуючи питання про можливість захисту начебто порушеного права, незалежно від пропуску позовної давності, слід виходити з того, що право на звернення до суду повинно реалізовуватись у визначений законом строк. Не звернення до суду з позовом у встановлений строк може свідчити про відсутність порушення або небажання захищати свої права в судовому порядку. Суд виходить з того, що причина пропуску строку вважається поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, скасування рішення, за яким був виданий державний акт, про існування такого державного акту вказано в самому рішенні суду від 21.04.1999 року ( а.с.8, абз.9). Отже трирічний строк позовної давності сплив 21.04.2002 року. Однак, позивачем ані не обґрунтовано, ані не подано жодних доказів того, що строк позовної давності був пропущений з поважних (об'єктивних) причин щодо захисту свого права. Більше того, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду 22.04.2015 року, справа №442/1955/13-ц позовом ОСОБА_1 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.08.1997 року залишено без розгляду.

На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що у позові слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 88, 214 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» вирішує питання і про судові витрати, які залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10-11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту про право власності на землю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя Дубель Р.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.03.2016 року.