Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Шаповаловій С.Г.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення ,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2016 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначає,що квартира АДРЕСА_1 кар*єр № 2 в м.Запоріжжі(с.Креміно)на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1997 р.належить їй та її сину ОСОБА_3на праві спільної власності в рівних частках.

Відповідач ОСОБА_2,шлюб з яким позивачем розірвано 21.12.1995 р.,незаконно вселився у спірну квартиру,чим перешкоджає позивачу користуватись своєю власністю,спонукав до наймання іншого житла,завдаючи матеріальних збитків та моральної шкоди .

Посилаючись на те,що вона як власник має право на безперешкодне володіння та користування своїм майном,в тому числі для власного проживання,протиправними діями відповідача позбавлена права вільно користуватися спірною квартирою,в добровільному порядку відповідач звільняти спірну квартиру наміру не має,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.116 ч.1 ЖК України,ст.119,321 ЦК України виселити ОСОБА_2М.з квартири АДРЕСА_1 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі без надання іншого житла.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1позов підтримала та пояснила,що її колишній чоловік ОСОБА_2,який зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі,у 2003 р.,скориставшись її тимчасовою відсутністю,самовільно зайняв спірну квартиру,перебудував її та зробив неможливим доступ у квартиру № 3 для позивача,чим порушує її права.Інший співвласник спірної квартири ОСОБА_3не заявив вимог до відповідача,оскільки не бажає втручатися у взаємини батьків.Заходів офіційного впливу до відповідача не вживалося,оскільки позивач не ініціювала такі заходи,одразу звернувшись до суду за захистом прав власника. Просить суд задовольнити її позов та виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі,поклавши на нього судові витрати.

Прдставник позивача адвокат ОСОБА_4підтримав позицію свого довірителя з наведених вище підстав.

Відповідач ОСОБА_2,який викликався шляхом направлення судової повістки на відому суду адресу реєстрації,отримав виклик до суду особисто і завчасно,про що у справі є поштове повідомлення,заяви про розгляд справи без його участі або про поважні причини неявки в судове засідання не подавав,згідно ст.77 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про час та місце проведення судового засідання.

На підставі ст.224 ЦПК України,враховуючи неявку в судове засідання відповідача,який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або про поважні причини неявки в судове засідання,суд за згодою позивача та представника розглянув справу без участі відповідача та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та представника, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.

Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1997 р.,ОСОБА_1та ОСОБА_3С.у рівних частках на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі,про що надана копія свідоцтва.

Згідно довідок,які видавалися ОСОБА_1В.у 2009 р.та у 2011 р.,за зазначеною адресою зареєстровані позивач та її син ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2зареєстрований у квартира ІНФОРМАЦІЯ_2 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі,про що надана довідка адресного бюро.

Зі змісту позову та пояснень позивача в судовому засіданні вбачається,що відповідач ОСОБА_2зайняв самоуправно квартиру,яка є власністю позивача та її сина ОСОБА_3,здійснив перебудування цієї квартири,чим перешкоджає позивачу користуватися власністю на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 355, 368,369 ЦК України власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути, зокрема фізичні особи. Право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно зі ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

До позовної заяви не додано та в судовому засіданні з досліджених доказів позивача не встановлено тих обставин,які зазначає позивач на обгрунтування заявленого позову,зокрема про те,що вона не проживає у спірній квартирі з вини відповідача,не має доступу до спірної квартир через її самоуправне зайняття відповідачем та протиправне переобладнання.

Водночас,згідно поштового повідомлення,відповідач ОСОБА_2отримав судову кореспонденцію за адресою реєстрації, у квартира АДРЕСА_2 кар*єр № 2 (с.Креміно)в м.Запоріжжі,чим спростовуються доводи позивача про його фактичне проживання у сусідній квартирі № 3.

Крім того,до участі у справі позивачем не залучений співвласник спірної квартири ОСОБА_3,тому самоуправне зайняття спірної квартири ОСОБА_2,який є членом сім*ї співвласника,без згоди ОСОБА_3як співвласника,не доведено.

Відтак,посилання позивача на самоуправне зайняття відповідачем спірної квартири та користування нею без згоди всіх співвласників та з порушенням їх прав жодними переконливими, взаємоузгодженими і неспростовними доказами у справі не підтверджуються,хоча згідно ст.10,60 ЦПК України на позивача покладено обов*язок довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 116 ЖК України,яку позивач визначила підставою позову про виселення відповідача,якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності.Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень;

б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"(із змінами) під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися і під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу,які мають передувати виселенню наймача або членів його сім*ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення ,і відповідно до правила ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування,факт застосування заходів запобігання судами,прокурорами,органами внутрішніх справ,виконавчими комітетами,іншими уповноваженими органами ,а заходів впливу-органами самоорганізації населення(будинкові,вуличні,квартальні комітети,товариські суди тощо),повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Перевіряючи доводи позивача та представника ,суд встановив,що жодних заходів попередження до відповідача не вживалося і позивач таких заходів не ініціювала, доказів вчинення ним дій,які порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивача проживання у власній квартирі,за які відповідач був би притягнутий до відповідальності,суду не надано.

Таким чином,доводи позивача про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не підтверджені доказами, які відповідали б вимогам ЦПК України щодо їх належності та допустимості.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінує докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказах.

Докази,на які посилаються у позовній заяві, були предметом перевірки суду під час розгляду справи,в результаті їх оцінки у сукупності суд дійшов до висновку про те,що вони не підтверджують заявлені вимоги та у задоволенні позову відмовляє.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

На підставі ст.116 ЖК України, ст.3,10,11,57,60,88,212 -215,218,224,294 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко