У х в а л а

29 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «САН ІнБев Україна» про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, клопотання про поновлення строку для подання зави про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «САН ІнБев Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова рішенням від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, ухвалив: поновити ОСОБА_4 на посаді інженера з якості служби менеджера з якості публічного акціонерного товариства «САН ІнБев Україна» (далі - ПАТ «САН ІнБев Україна»; стягнути з ПАТ «САН ІнБев Україна» на користь ОСОБА_4 96 тис. 959 грн 85 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року, 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також 229 грн 40 коп. понесених витрат зі сплати судового збору; стягнути з ПАТ «САН ІнБев Україна» 114 грн 70 коп. та 969 грн 60 коп. судового збору в дохід держави.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

17 грудня 2015 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою виправив арифметичну помилку в резолютивній частині вказаного рішення, зазначивши:

- в абзаці третьому «…103 тис. 211 грн 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року…» (замість помилкового «…96 тис. 959 грн 85 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року…»);

- в абзаці четвертому «…1 тис. 32 грн 11 коп. судового збору…» (замість помилкового «…969 грн 60 коп. ...»).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «САН ІнБев Україна» відхилила, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року залишила без змін.

18 листопада 2016 року ПАТ «САН ІнБев Україна», за дорученням якого діє Куценко А.О., звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 492 , частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), приміток 1, 2 додатка В Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на судові рішення Верховного Суду України від 17 вересня 2008 року і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня, 27 квітня і 14 вересня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду зазначених судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року.

Водночас заявник просить поновити строк подання зазначеної заяви, посилаючись на поважну причину його пропуску, а саме неотримання ним копії оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Оскільки ПАТ «САН ІнБев Україна», за дорученням якого діє Куценко А.О., подало заяву до Верховного Суду України 18 листопада 2016 року, а відповідне судове рішення, на яке заявник посилається на підтвердження підстав перегляду судових рішень, ухвалено 14 вересня 2016 року, то відсутні підстави вважати, що заявник пропустив строк для подання заяви про перегляд судових рішень.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 15 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для поновлення позивачки на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди з огляду на те, що відповідач при її звільненні порушив порядок вивільнення працівників з роботи за скороченням штату, зокрема щодо переважного права працівника на залишення на роботі з урахуванням стажу його роботи та професійних якостей, і не запропонував позивачці всі вакантні посади, які вона могла зайняти за своєю професією чи спеціальністю.

Крім того, касаційний суд погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для зменшення належної до виплати позивачці суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням виплаченої їй допомоги по безробіттю, оскільки ця допомога була виплачена позивачці не підприємством, на якому вона працювала, а міським центром зайнятості, який стороною у справі не був та таких вимог до позивачки не заявляв.

Натомість у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у рішенні від 17 вересня 2008 року Верховний Суд України, зменшивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого на користь позивача, дійшов висновку про те, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належний до виплати позивачу, становить різницю між середнім заробітком за весь час затримки розрахунку та отриманою останнім допомогою в центрі зайнятості; при цьому касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства;

- в ухвалі від 16 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на те, що при вирішенні питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди повинні обчислювати такий заробіток з урахуванням сплаченої суми вихідної допомоги та допомоги по безробіттю;

- в ухвалі від 27 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для стягнення на користь звільненого позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в період перебування позивача на обліку в центрі зайнятості він отримував допомогу по безробіттю, яка перевищила розмір суми середнього заробітку, що підлягав стягненню з відповідача;

- в ухвалі від 14 вересня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, наведені судові рішення судів касаційної інстанції, надані для порівняння, свідчать про наявність неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини другої статті 235 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції вказаної норми матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року (№ 6-511цс15) сформулював правовий висновок про те, що зменшення розміру компенсації за час вимушеного прогулу на підставі пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в цьому пункті роз'яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України». Отже, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Саме з такого розуміння зазначеної норми матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу, про перегляд якої подано заяву. Правовий висновок суду касаційної інстанції в цій ухвалі не суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року.

З поданої ПАТ «САН ІнБев Україна» заяви про перегляд судових рішень не вбачається підстав для необхідності відійти від правового висновку про застосування зазначеної норми матеріального права, викладеному у цій постанові Верховного Суду України.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року висновку, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеному висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною першою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «САН ІнБев Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою публічного акціонерного товариства «САН ІнБев Україна» про перегляд Верховним Судом України рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 2 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко