УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Колодійчука В.М., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Запорізької міської ради, Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди, повернення майна; за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради про встановлення факту щодо переходу права власності, визнання права власності на гаражі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Запорізька міська рада, Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди та повернення майна з користування, зазначивши, що територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради є власником гаражів НОМЕР_1 площею 27,6 кв. м. та НОМЕР_2 площею 27,3 кв. м, у гаражному боксі літ. Б загальною площею 109,6 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 На момент звернення до суду з позовом на підставі договору оренди з правом викупу від 12 жовтня 1999 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 строком на 20 років, вказані гаражі знаходяться в користуванні відповідача. З 16 березня 2011 року відбулась заміна орендодавця ОСОБА_5 на Запорізьку міську раду, що, на думку позивачів, встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2013 року. Вказаний договір оренди від 12 жовтня 1999 року підлягає розірванню з наступних підстав: об'єкт оренди зазначено як три гаражі у гаражному боксі площею 109,6 кв. м., які не визначені індивідуальними ознаками; вартість гаражів зазначена у загальній сумі 13 400 грн без урахування індексації і вартості кожного гаражу; розмір орендної плати встановлений без урахування індексації; на момент укладання договору оренди не проводилась оцінка об'єкта оренди, що суперечить Закону України «Про оренду державного та комунального майна»; в договорі не визначені всі істотні умови договору оренди.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі за первісним позовом просили суд розірвати договір оренди з правом викупу від 12 жовтня 1999 року, зобов'язати ОСОБА_4 повернути з користування гараж НОМЕР_1 площею 27,6 кв. м. та гараж НОМЕР_2 площею 27,3 кв. м. у гаражному боксі літ. Б загальною площею 109,6 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1, Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради шляхом виселення.

ОСОБА_4, в свою чергу, звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, у якому просив суд встановити факт щодо набуття ним права власності на гаражі № 1, НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані у гаражному боксі літ. Б за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на вказані гаражі з тих підстав, що ним як орендарем були сплачені грошові кошти за договором оренди в загальній сумі - 13 400 грн, що дорівнює вартості об'єктів оренди, а тому, на думку позивача, за умовами договору від 12 жовтня 1999 року до нього перейшло право власності на спірні гаражі.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2015 року позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Запорізької міської ради, Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2015 року позови залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позовах з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року і передати справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в первісному позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели наявність істотного порушення орендарем ОСОБА_4 умов договору та наявність шкоди, завданої таким порушенням, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для розірвання договору оренди від 12 жовтня 1999 року, а відтак не підлягають задоволенню і похідні вимоги про повернення гаражів з користування орендаря.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_4 про встановлення факту переходу права власності на об'єкти оренди від орендодавця до орендаря у відповідності до умов договору оренди з правом викупу від 12 жовтня 1999 року та визнання права власності за ним на гаражі НОМЕР_1, районний суд зазначив, що норми ЦК України не містять такого порядку набуття права власності та у такий спосіб, який обрано позивачем.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції не погодилася, встановила, що Запорізька міська рада судовим рішенням у іншій справі визнана власником гаражів № НОМЕР_1, 3 у гаражному боксі літ. Б, а тому обставини щодо дійсного власника гаражів не підлягають доведенню у цій справі. Крім того, не підлягають також доведенню і ті обставини, що до передачі вказаних гаражів у комунальну власність, вони перебували на балансі КП «ЗТМК» як державна власність.

Зважаючи на те, що гаражі № НОМЕР_1, 3 у гаражному боксі літ. Б по АДРЕСА_1 станом на жовтень 1999 року були об'єктами державної власності, то їх оренда регулювалась на той час ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», згідно з яким орендодавцем такого майна могли бути: Фонд Держмайна, органи, уповноважені Верховною Радою АР Крим та органами місцевого самоврядування здійснювати управління таким майном, підприємства у відношенні окремого індивідуально-визначеного майна.

На момент підписання 12 жовтня 1999 року договору оренди від імені орендодавця, ОСОБА_5 не була ані власником, ані користувачем гаражів № НОМЕР_1, 3 у гаражному боксі літ. Б по АДРЕСА_1. Вона не могла виступати орендодавцем майна, яке не належало їй на будь-якій правовій підставі, а тому укладений нею договір не породжує обумовлених ним юридичних наслідків, не може зберігати силу і для наступного розпорядника чи власника майна, до якого це майно перейшло.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що, оскільки Запорізька міська рада не набула статусу орендодавця за договором від 12 жовтня 1999 року, то її вимоги і такі ж вимоги Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради щодо розірвання вказаного договору оренди, стороною якого вони не є, являються безпідставними. Тому не можуть бути задоволені і похідні вимоги про зобов'язання повернути гаражі НОМЕР_1, 3, оскільки вони заявлені позивачем в якості правового наслідку розірвання договору оренди.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на гаражі НОМЕР_1 за умовами договору оренди з правом викупу від 12 жовтня 1999 року, оскільки ним була сплачена орендодавцю вся визначена договором сума їх вартості, то на переконання апеляційного суду вони також не можуть бути задоволені, але з інших правових підстав, ніж визнав суд першої інстанції.

Так, оскільки вказані гаражі належали до державної власності, перебували в користуванні та на балансі КП «ЗТМК», зокрема, і станом на жовтень 1999 року, то саме цьому підприємству належало на той час право передавати ці гаражі в оренду. Тому апеляційний суд дійшов висновків, що сплата ОСОБА_4 орендної плати ОСОБА_5, яка не могла виступати в якості орендодавця, не породжує у останнього права щодо набуття права власності на вказані гаражі в порядку їх викупу за вказаним договором.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вказаних позовів, і такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на зібраних у справі доказах та нормах матеріального права.

У зв'язку з наведеним та, керуючись ст. ст. 332, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська