У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та просила: визнати недійсними договори дарування 11/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1, та частини земельної ділянки площею 0, 0411 га, розташованої за тією ж адресою, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, укладені 30 травня 2005 року між нею та ОСОБА_5; визнати недійсними договори дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, в частині дарування 11/20 частин вказаного будинку та договір дарування земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою, в частині дарування 0, 0411 га земельної ділянки, укладені 03 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що через похилий вік та стан здоров'я, який погіршився після дорожньо-транспортної пригоди, вона потребувала сторонньої допомоги, у зв'язку з чим у травні 2005 року вирішила укласти з дочкою ОСОБА_5 договори довічного утримання.

Зазначала, що вона не мала можливості прочитати надані їй документи та була впевненою в тому, що перед нею договори довічного утримання.

Починаючи з 2010 року стосунки з дочкою поступово погіршувалися, догляд здійснювався неналежно, а восени 2013 році під час сварки з онукою ОСОБА_7 їй стало відомо, що вона не співвласник будинку.

На початку 2014 року дочка позивачки - ОСОБА_8 повідомила її, що згідно з матеріалів нотаріальної справи, 30 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено два договори дарування, предметом яких є належна позивачці частка будинку та земельна ділянка.

В подальшому позивачка дізналася про те, що 03 лютого 2015 року ОСОБА_5 спірне майно подарувала своїм дітям: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Посилаючись на те, що укладаючи договори дарування, позивачка помилялась щодо їх правової природи, її волевиявлення було відсутнє, спірний будинок є її єдиним житлом та на те, що вона особа похилого віку, просила позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - просить скасуватиоскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори дарування були укладені під впливом помилки щодо правової природи правочинів не надано, а відсутність належного догляду за позивачем не може бути підставою для визнання договорів недійсними.

Крім того, судами встановлено, що 08 січня 2002 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, за змістом якого передала у дар ОСОБА_8 9/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. При цьому, саме у вказаній частині будинку позивач проживала, тоді як частина будинку, яка є предметом оспорюваного правочину, перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_5 з 1980 року.

У судовому засіданні позивач підтвердила, що вказаний договір є саме договором дарування, що свідчить про те, що ОСОБА_4 обізнана про правові наслідки укладення договору дарування та розуміє різницю між вказаним договором та договором довічного утримання.

Правильно зазначено й те, що позивач вже зверталася до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування на підставі ст. 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), за наслідками розгляду вказаної справи було відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, що унеможливлює визнання цих договорів недійсними на підставі ст. 229 ЦК України.

З огляду на вказані обставини в їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтовано висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська