У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири; за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, в інтересах малолітньої ОСОБА_8, до ОСОБА_7, треті особи: орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, прокуратура Галицького району м. Львова, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила суд припинити право власності ОСОБА_7 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири з виплатою ОСОБА_7 компенсації у розмірі 134 015 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що їй та відповідачу належить по Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_1. Вважає, що право власності ОСОБА_7 на належну їй частину квартири має бути припинене, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливими, так як Ѕ частини спірної квартири спочатку належала колишньому чоловікові ОСОБА_7, який у червні 2013 року подарував свою частку ОСОБА_6, яка, з її слів, є його цивільною дружиною. У спірній квартирі на даний момент проживають ОСОБА_6, її неповнолітня донька ОСОБА_8 та ОСОБА_7, дбають про її стан, сплачують комунальні платежі.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 в інтересах малолітньої ОСОБА_8 пред'явила позов до ОСОБА_7, у якому просила припинити право власності останньої на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_8 право власності на Ѕ частини вказаної квартири; виплатити ОСОБА_7 компенсацію у розмірі 134 015 грн та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, посилаючись на те, що право власності ОСОБА_6 на її частину квартири має бути припинене, оскільки право власності на Ѕ частини спірної квартири вона набула на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року. Маючи на даний момент на праві спільної часткової власності житло, вона змушена проживати в орендованій квартирі, оскільки в іншій квартирі АДРЕСА_2, в якій їй належить 1/3 частки, проживають інші співвласники - її мати ОСОБА_9 та брат ОСОБА_10 У зв'язку із чим просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та присудити на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за належну їй Ѕ частини квартири у розмірі 134 015 грн, які внесені нею на депозитний рахунок Галицького районного суду м. Львова.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 та її позову в інтересах малолітньої ОСОБА_8 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_8 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_8, грошову компенсацію за належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 134 015 грн.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності у співвідношенні рівних часток у розмірі Ѕ частини ОСОБА_11 та ОСОБА_7 згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року.

ОСОБА_6 набула права власності на Ѕ частини зазначеної квартири згідно з договором дарування від 14 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом ПилипенкоЛ.І.

Згідно з договором дарування від 31 січня 2014 року ОСОБА_6 відчужила належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_8

Таким чином,співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 та малолітня ОСОБА_8, 2003 року народження.

Задовольняючи позов ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що представником малолітньої ОСОБА_8 не надано доказів, які б спростовували позовні вимоги ОСОБА_7 та свідчили б про наявність істотної шкоди для ОСОБА_8 у випадку припинення її права власності.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Зосередившись на висновку про те, що припинення права власності ОСОБА_8 на Ѕ частину спірної квартири не призведе до порушення прав останньої, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив чи є її частка у спільному майні незначною порівняно із часткою ОСОБА_7, з урахуванням того, що кожному зі співвласників належить по Ѕ частині квартири.

Суд апеляційної інстанції, у порушення ст. 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та не розібрався належним чином з характером спірних правовідносин, зокрема, не врахував рівності часток обох співвласників та не з'ясував, чи можна вважати положення ст. 365 ЦК України правильно застосованими та чи відповідає у зв'язку із цим рішення суду першої інстанції вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився із рішенням районного суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_8, грошової компенсації за належну останній Ѕ частку спірної квартири у розмірі 134 015 грн.

Така сума визначена на підставі висновку будівельно-технічного дослідження ТОВ «Гал-Світ» № 047/13 від 14 серпня 2013 року, згідно з яким ринкова вартість квартири станом на момент дослідження становила 268 030 грн і відповідно Ѕ частина спірної квартири становила 134 015 грн.

Однак, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що ухвалюючи відповідне судове рішення 14 лютого 2015 року, суд першої інстанції для визначення розміру грошової компенсації взяв за основу висновок експертизи від 14 серпня 2013 року, хоча розмір відповідної компенсації у порядку ст. 365 ЦК України визначається відповідно до дійсної вартості нерухомого майна на час розгляду справи.

Стягнення на підставі ст. 365 ЦК України за своєю правовою природою є примусовим, оскільки слугує захистом майнових інтересів особи, частка якої у спільному майні припиняється за встановлених диспозицією наведеної норми обставин, та присуджується без згоди цієї особи, тобто не є результатом договірної домовленості сторін, у зв'язку із чим указані майнові інтереси особи, що позбавляється власності мають бути належним чином ураховані судом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвала апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик