Справа № 703/2518/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Гудзюка І.В.

при секретарі Покотиленко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_2, про визначення часток в спільній сумісній власності та визнання права власності,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Смілянської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_2, про визначення часток в спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку набувальної давності. Свої вимоги вона мотивувала наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радіоприладним заводом Орізон 02 лютого 1996 року, позивачка, її мати - ОСОБА_2 та її двоюрідна баба ОСОБА_3, є власниками квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 була одинокою та не мала власних дітей, тому з 1983 року проживала і була зареєстрована разом із позивачкою та її матірю в вказаній квартирі. В 1996 році відбулась приватизації вказаної квартири на трьох осіб. З 2009 року мати позивачки ОСОБА_2 у квартирі не проживає.

18 лютого 2000 року ОСОБА_3 померла, спадкоємців після її смерті не було. Спадкова справа не заводилась. Відповідно до норм ЦК України в редакції 1963 року позивачка та її мати не мали права на спадщину після смерті ОСОБА_3

В квартирі АДРЕСА_2 позивачка проживає з самого народження і безперервно продовжує проживати за даною адресою, відкрито володіє та користується усією квартирою разом зі своїми дітьми. Вона здійснювала поточний ремонт всієї квартири, оплачує комунальні платежі.

Під час проживання в квартирі ОСОБА_1 відкрито володіла та користувалася нею. Інші особи нею не користувались, не володіли та не заявляли свої права.

Крім цього, в свідоцтві про право власності на квартиру не визначені частки у спільній сумісній власності осіб, які її приватизували, в тому числі і померлої ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просить суд визначити частки в спільній сумісній власності та визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3, яка належала померлій ОСОБА_3

До початку розгляду справи по суті представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої підтримав позовні вимоги та просив справу розглянути без його участі.

Представник відповідача подав суду заяву, якою позов ОСОБА_1 визнав повністю, підтвердив обставини, викладені позивачем в позовній заяві та просив справу розглянути без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю передбачено положеннями статей 15, 16 ЦК України, а також частиною четвертою статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Радіоприладним заводом Орізон 02 лютого 1996 року, позивачка, її мати - ОСОБА_2 та її двоюрідна баба ОСОБА_3, є власниками квартири АДРЕСА_1.

18 лютого 2000 року ОСОБА_3 померла. Спадкоємців після її смерті, які прийняли спадщину не було, що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори № 1365 від 03 серпня 2016 року, відповідно до якого після смерті 27 лютого 2000 року ОСОБА_3 до Смілянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкові справи не заводились, що також підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, здійснення права власності відбувається через володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном не залежно від місця проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Одним із способів набуття права власності Цивільний кодекс України розглядає набувальну давність.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до листа Верховного суду України №93/0/54-13 від 01.11.2013р. щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст.344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст.344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна п'ять років.

Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст.344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001р. Тобто, набувальна давність щодо обєктів нерухомості могла застосовуватись лише після 1 січня 2011р., а щодо рухомого майна після 1 січня 2006р.

Позивачка добросовісно набула право на нерухоме майно, відкрито і безперервно володіла ним протягом часу визначеного законом, та не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Заволодіння всією квартирою відбулось без порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Крім цього, в свідоцтві про право власності на квартиру не визначені частки у спільній сумісній власності осіб, які її приватизували, в тому числі і померлої ОСОБА_3

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.355, ч.1 ст.368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

На підставі ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За таких обставин, відповідно до положень ч.3 ст. 344, ч.ч. 1, 2 ст.355, ч.1 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України, слід визначити рівними частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_3, належні ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка померла 18 лютого 2000 року, тобто по 1/3 частці кожного та визнати за позивачкою право власності на 1/3 частку вказаної квартири, що належала померлій ОСОБА_3

На підставі наведеного, ст. 344, ч.ч. 1, 2 ст.355, ч.1 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Смілянської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_2, про визначення часток в спільній сумісній власності та визнання права власності задовольнити повністю.

Визначити рівними, належні ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - Суховій), ОСОБА_2 (прізвище на момент приватизації квартири - Суховій) і ОСОБА_3, яка померла 18 лютого 2000 року, частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_3, тобто по 1/3 частці кожного.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м, належну померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Радіоприладним заводом 02 лютого 1996 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасовано.

Головуючий: І. В. Гудзюк