Номер провадження: 22-ц/785/3676/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 «Про визнання договору купівлі - продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності та виселення», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

09.11.2015 року Одеська міська рада звернулись до суду із зазначеним позовом, по якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3АДРЕСА_1 в будинку по вул. Бабеля у м. Одесі; витребувати зазначену квартиру від ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, визнати за територіальною громадою м. Одеси право власності на вказану квартиру, стягнути з відповідачів солідарно судові витрати на користь ОМР у розмірі 3 223,68 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 незаконно заволоділа комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, а саме нежитловим приміщенням № 11 в будинку №27 по вул. Бабеля в м. Одесі, та в подальшому здійснила її відчуження відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 28.04.2012 року.

Відповідачі позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення посилаючись на те, що вони на законних підставах здійснили договір купівлі-продажу, внаслідок чого право власності на зазначену квартиру перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3

Третя особа ОСОБА_4 просив позов задовольнити частково, а саме в частині визнання недійсним договору купівлі продажу від 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вказаної квартири, а також в частині стягнення з відповідачів солідарно судові витрати на користь ОМР.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2016 року позов задоволений частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, витребувано від ОСОБА_3 нежитлове приміщення за вказаною адресою на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в інших позовних вимогах Одеській міській раді про визнання права власності та виселення відмовлено, стягнуто на користь ОМР судовий збір з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кожної по 1 611,84 грн., скасовані заходи забезпечення позову накладені ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.02.2016 року у вигляді накладення арешту на ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та в цілому складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 26,5 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею всієї квартири 51,5 кв.м.

25.03.2016 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків районного суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні ним правовідносини.

12 серпня 2008 року ОСОБА_2 уклала із КП ЖКС «Хмельницький» договір № 27, згідно якому стала користувачем нежитлового приміщення №11 в будинку № 27 по вул. Бабеля у м. Одесі. Надалі ОСОБА_2 реконструювала та переобладнала нежитлове приміщення № 11 під житлову квартиру.

Матеріалами справи підтверджено, що 7 вересня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на квартир №11-а в будинку №27 по вул. Бабеля в м. Одесі.

13 червня 2012 року рішенням апеляційного суду Одеської області задоволено апеляційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, яким вищезазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси було скасовано та у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено у повному обсязі.

Однак, у подальшому зазначену квартиру ОСОБА_2 було відчужено ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5

Судом першої інстанції встановлено, що до реконструкції цього приміщення і визнання на нього права власності рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.09.2011 року, дане нежитлове приміщення належало на праві власності Одеській міській раді, виходячи із наступного.

Згідно із постановою Кабміну від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна країни між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно територіальних одиниць (комунальною власністю)», рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ, весь житловий і нежитловий фонд міста Одеси був переданий у власність територіальної громади міста, тобто в комунальну власність. Отже, зазначене приміщення №11 в будинку «27 по вул. Бабеля у м. Одесі є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси.

Положеннями ст. 60 Закона України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закон як обєкт права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності, в том числі виконують усі майнові операції, можуть передавати обєкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування обєктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших субєктів. Обєкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим субєктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею орган, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно із ст. 26 Закона України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняття рішень щодо відчуження комунального майна відбувається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення про передачу у власність нежитлового приміщення № 11 за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 27, Одеською міською радою не приймалось.

Отже, вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією із таких вимог є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, за змістом ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тому, районний суд правильно вважав, що Одеська міська рада не була стороною оспорюваного правочину, однак зазначеним правочином були порушені її права і законні інтереси щодо нежитлового приміщення.

Відповідно ст. 388 ЦК Украйни «якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом».

Суд першої інстанції правильно керувався правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у Постанові від 11 червня 2014 року у справу № 6-52цс14, про те, що «За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Отже, виходячи з наведеного, районний суд обґрунтовано визнав недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_4 від 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 та на підставі ст. 388 ЦК України, правильно витребував від ОСОБА_3 нежитлове приміщення № 11-а за адресою: по вул. Бабеля, № 27 в м. Одесі на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Крім того, пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання відникаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В решті судове рішення не оскаржується (про відмову у визнанні права власності та виселенні), тому в цій частині, відповідно до положень ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не перевіряє його законність і обґрунтованість.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, районний суд обгрунтовано, з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, стягнув судові витрати з відповідачів пропорційно ( а не солідарно) задоволеної частини позовних вимог. А саме, суд стягнув з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 3 223, 68 грн. В рівних частках з кожної, а саме по 1611,84 грн., крім сплати за вимоги про визнання права власності та виселення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є доведеними та підтвердженими, у звязку з чим підлягають задоволенню частково.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

06.07.2016 року м. Одеса