Справа №2-334/2009 20.09.2016 20.09.2016 20.09.2016
Провадження №22-ц/784/2092/16
Справа № 2-334/2009 Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/784/2092/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Прокопчук Л.М.

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представників позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_2 - на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

28 серпня 2008 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позивачка вказувала, що з 28 квітня 1990 року по 23 січня 2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, в період якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 На момент укладення шлюбу відповідачеві на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 33,5 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яку 25 квітня 2001 року вони обміняли на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 44, 6 кв.м., житловою площею 27, 10 кв.м., що належала її тітці - ОСОБА_10 У зв'язку з наявністю родинних відносин між ними, обмін квартир було виконано без доплати. У подальшому вона, відповідач та їхні діти були зареєстровані у даній квартирі. Вказувала, що після розірвання шлюбу виникло питання щодо поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, однак відповідач відмовляється добровільно визнати за нею будь-яку частку на вказану квартиру, що стало підставою для її звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладене, просила визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6

В апеляційній скарзі представник позивачки - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_6 задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 28 квітня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до свідоцтва актовий запис про розірвання шлюбу зроблено 23 січня 2008 року.

Згідно свідоцтву про право власності на житло від 6 січня 1999 року відповідач був власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 33,5 кв.м., яка була ним набута в порядку приватизації (а.с. 43).

25 квітня 2011 року за договором міни, який було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «РіКо - Альянс» за №118, а 21 травня 2001 року - ММБТІ, ОСОБА_4 передав вищевказану квартиру, інвентаризаційною вартістю 10079грн., у власність ОСОБА_10, а ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,6 кв.м., інвентаризаційною вартістю 11185грн. (а.с. 44). Міна цих квартир була виконана без доплати, про що зазначено у договору та було підтверджено сторонами у суді.

За таких обставин, встановивши, що підставою набуття у власність відповідачем квартири АДРЕСА_2 стала реалізація ним як громадянином України права, передбаченого Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", суд дійшов правильного висновку, що приватизована таким чином квартира стала його особистою приватною власністю. На обґрунтування такого висновку суд вірно виходив з того, що приватизована відповідачем квартира не була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута ОСОБА_4 не за спільні кошти, а в результаті безоплатної передачі йому квартири, що належала до державного житлового фонду.

Також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що здійснюючи обмін своєї особистої власності без доплати на спірну квартиру, відповідач набув її у особисту приватну власність, оскільки для цього не були витрачені спільні кошти або спільна праця подружжя, а тому спірна квартира не підлягає поділу в порядку поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира є двокімнатною та має більшу площу, порівняно із квартирою АДРЕСА_2 і хоча обмін цих квартир було здійснено без доплати, це сталося тільки завдяки родинним стосункам позивачки та ОСОБА_10, яка була її тіткою, не можна прийняти до уваги, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4.

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що судом не вірно застосовані норми матеріального права.

Так, суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно виходив із положень ст.ст. 15, 16 Закону України "Про власність", ст. ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України та ст.ст. 1, 6, 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 відповідно до наявних у матеріалах справи доказів одержана колишнім чоловіком позивачки безоплатно внаслідок приватизації, а тому є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність у безоплатному порядку квартиру із державного житлового фонду.

Враховуючи, що приватизація даної квартири позивачкою не була у передбаченому законом порядку оспорена, посилання представника позивачки в апеляційній скарзі на те, що на час приватизації вказаної квартири сторони перебували у шлюбі та позивачка в ній фактично проживала, не мають юридичного значення для вирішення даного спору.

До того ж з матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_6 не була зареєстрована, оскільки у період з 03.10.1989р. по 21.09.2001р. була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3, власником якої вона є. (а.с. 5 зв., 100).

За таких обставин, враховуючи що спірна квартира була набута відповідачем шляхом обміну на неї своєї особистої власності і цей договір був вчинений без доплати, доводи апелянта про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя оскільки договір укладений в період шлюбу сторін, також є безпідставними, оскільки набуте таким чином майно не є спільною сумісною власністю подружжя у розумінні ст. 22 КпШС України.

З урахуванням наведеного підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач на протязі останніх 7 років не приймав участі як в утриманні спірної квартири, так і в утриманні дітей не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення цього спору.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.С. Довжук

Л.М. Прокопчук