Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 19 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначала, що 12 червня 2015 року між нею (покупець) та відповідачкою (продавець) було укладено договір завдатку. Відповідно до п.1.1 даного договору покупець передає продавцю завдаток в розмірі грошової суми 4 500 доларів США в рахунок оплати при купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: м.Житомир, майдан Короленка,3-а, кв.5, як доказ складання в подальшому договору на відчуження квартири між сторонами, що склали цей договір на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. В день підписання договору завдатку вона передала відповідачці 4 500 доларів США. Відповідач запропонувала їй розпочати ремонтні роботи в квартирі до укладання договору купівлі-продажу, щоб не гаяти часу доки відповідач виготовить всі необхідні правовстановлюючі документи, які необхідні для оформлення договору купівлі-продажу. Під час ремонтних робіт у квартирі вона дізналася, що відповідачці не належить дана квартира, а належить лише 1/3 частина однієї кімнати, а квартира складається лише з однієї жилої кімнати, а решта дві кімнати являються службовими приміщеннями та відповідачу не належать, а є комунальною власністю. Після зясування даних обставин вона повідомила відповідачку, що відмовляється укладати договір купівлі-проджу, оскільки вона хотіла купити трьохкімнатну квартиру, а не однокімнатну, у звязку з чим просила повернути завдаток у розмірі 4 500 доларів США. Відповідач ухиляється від повернення коштів. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у cyмi 116 232 грн. 63 коп. (що еквівалентно 4 500 доларів США), 3% річних в розмірі 3 193 грн. 28 коп., всього 119 425 грн. 91 коп., а також 5 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у cyмi 116 232 грн. 63 коп. (що еквівалентно 4 500 доларів США), 3% річних в розмірі 3 193 грн. 28 коп., а загалом 119 425 грн. 91 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн. моральної шкоди та 1 468 грн. 60 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду, стягнувши з неї на користь позивачки борг в сумі 12 915 грн. 50 коп. (що еквівалентно 500 доларів США) та 3% річних в розмірі 387 грн. 44 коп.; в частині відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю; стягнути на її користь 1 620 грн. судових витрат.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 12.06.2015 року укладено договір, відповідно до умов якого сторони домовились про те, що покупець ОСОБА_1 передає продавцю ОСОБА_5 завдаток в сумі 4500 доларів США в рахунок оплати при купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належить продавцю на підставі свідоцтва про право на власності на житло виданого відділом приватизації державного житлового фонду. Договір відчуження квартири повинен бути укладений не пізніше 30 жовтня 2015 року.

28 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір, про те, що покупець ОСОБА_1 передає продавцю ОСОБА_5 завдаток в сумі 500 доларів США в рахунок оплати при купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто, у тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. При цьому суду необхідно з'ясувати, чи зверталися сторони до нотаріальної контори для оформлення й посвідчення угод, з чиєї вини не відбулась угода та чи були завдані порушенням досягнутої між сторонами домовленості збитки.

Встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не був укладений з вини відповідача, оскільки згідно правовстановлюючого документу відповідачка разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками лише 27,9 кв.м. вказаної квартири, незважаючи на те, що квартира є трьохкімнатною, що стало безумовною перешкодою для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу між сторонами.

Оскільки сторони домовились укласти договір купівлі-продажу квартири, але відповідно його не оформили, то передані в рахунок виконання договору 4500 доларів США, суд першої інстанції правильно визнав авансом і ухвалив рішення щодо їх повернення позивачу в тому розмірі, в якому вони надавались. Діючи в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно стягнув еквівалент 4500 доларів США у національній валюті України згідно офіційного курсу НБУ.

Доводи відповідача про те, що вона зобов'язана повернути позивачу кошти в сумі 500 доларів США, отримані за договором від 28.06.2015 року, оскільки кошти отримані за договором від 12.06.2015 року в сумі 4500 доларів США були нею повернуті ОСОБА_1 в приміщенні агенства нерухомості «Сіті-1» в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8, спростовуються наступним.

Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернув увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої ст.218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга ст.937 ЦК України, частина третя ст.949 ЦК України).

З огляду на наступне суд першої інстанції обгрунтовано відхилив покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8

За чинним законодавством, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається. Розписка може бути замінена написом на борговому документі, що повертається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше.

Із змісту договору від 12.06.2015 року вбачається, що цей договір укладено та підписано в трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу. Один примірник видається покупцю, другий примірник видається продавцю, третій примірник залишається в приватному підприємстві «Сіті-1».

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 надала оригінал договору від 12.06.2015 року, в якому відсутні відмітки про повернення відповідачкою 4 500 доларів США. Отже, борговий документ знаходився у ОСОБА_1

Крім того, в апеляційній інстанції представник відповідачки пояснив, що відсутні також відмітки про повернення коштів відповідачкою на договорі, якій знаходиться у самої відповідачки та у приватному підприємстві «Сіті-1».

Таким чином, відповідачка не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів про повернення нею ОСОБА_1 коштів в сумі 4 500 доларів США за договором від 12.06.2015 року.

Відповідно до листа Державної прикордонної служби України №0.64-22929/0/15-16 від 27.10.2016 року ОСОБА_9 з 24 червня 2015 року знаходилася поза межами території України.

Тобто, в момент укладання договору 28 червня 2015 року, на якій посилається відповідачка, вона була відсутня на території м. Житомира.

Посилання відповідачки на те, що всі авансові платежі, які відбулися між сторонами раніше, тобто до укладення останнього договору від 28.06.2015 року, відмінені та є недійсними відповідно до п.7.3 договору є безпідставними, оскільки договір від 12.06. 2015 року також містить аналогічний пункт 7.3.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання.

Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Саме до таких правових висновків щодо застосування ст.625 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року (справа № 759/332/15-ц).

Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК).

Згідно зі ст.ст. 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Враховуючи те, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов в частині стягнення з відповідчки на користь позивача три проценти річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги рішення суду в частині задоволення позову про стягнення коштів та 3 % річних не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовідносини сторін випливають із договірних відносин, а саме договору від 12.06.2015 року. Спірним договором не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку його не виконання.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права, призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ч.4 ст.311 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 07 листопада 2016 року в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді