Справа № 304/560/16-ц
Провадження № 2/304/241/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарі - Ковач М.Ф.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що донедавна проживала в будинку за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, № 9, де зареєстрована з 07 жовтня 2002 року. Вказаний будинок є її єдиним житлом, вона несла витрати на його утримання, зокрема сплачувала за електроенергію та телекомунікаційні послуги. Проте у 2015 році рідний брат відповідач ОСОБА_3 позбавив її права на проживання у такому, внаслідок чого вона фактично опинилася на вулиці і тепер проживає у людини, яка тимчасово надала їй притулок. Неможливість її проживання та користування будинком відповідач мотивує тим, що він є єдиним власником даного нерухомого майна і має право вчиняти щодо нього будь-які дії, хоча документів про це не предявив. Більше того, тепер їй стало відомо, що відповідач має намір відчужити будинок. У такому разі вона кінцево залишиться без житла. Оскільки ст. ст. 30, 47 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла та право на житло, а ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, тому просить захистити її право на житло і місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязавши ОСОБА_3 усунути їй перешкоди в користуванні вказаним будинком та вселити її у цей будинок.

До початку розгляду справи по суті відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, який мотивує тим, що він є власником будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: м. Перечин, вул.Гагаріна, №9, однак проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка ОСОБА_1 не є членом його сім'ї, більше шести років не проживає у житловому будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, будь-якої участі в його утриманні чи ремонті не приймала і не приймає, при цьому, що такий декілька разів обкрадали, він інтенсивно руйнується, а його утримання потребує значних коштів, яких у нього немає. Нещодавно за позичені кошти ним було проведено ремонт даху. Оскільки він, як власник нерухомого майна, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд, тому на підставі ст. ст. 71, 107 ЖК України, враховуючи те, що ОСОБА_1 більше шести років не проживає у житловому будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, просить визнати її такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 просили первісний позов задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Одночасно просили відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки такий є голослівний і наведені в ньому обставини нічим не підтверджені. Так, ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав, що не дає позивачці дозвіл проживати у житловому будинку № 9 по вул. Гагаріна у м.Перечин. При цьому, що позивачка купувала дрова для опалювання вказаного будинку, оплачувала рахунки за електроенергію та телефон, хоча участі у ремонті даху і не брала. Підтвердженням цього є наявні у матеріалах справи квитанції про оплату. Статті 71 та 107 ЖК Української РСР, на які посилається ОСОБА_3, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки такі регулюють порядок збереження жилого приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї та розірвання договору найму жилого приміщення наймачем, а у даному випадку сторони не є наймачами та будь-яких договорів між ними не укладалося. Крім цього, ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування строків позовної давності до зустрічної позовної заяви, про що також подала письмову заяву.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, оскільки ОСОБА_1 не проживає у належному йому на праві приватної власності будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин більше шести років, не брала та на даний час не бере будь-якої участі в оплаті комунальних послуг, в ремонті чи утриманні такого, при цьому, що у жовтні 2015 року він самостійно провів ремонт даху, на що витратив близько 50 тисяч гривень. Вказані грошові кошти він змушений був позичити. Позивачка не була на похороні ані їх бабусі, ані їх матері. Всі витрати на поховання ніс він разом з дружиною. Зазначив, що дозволив позивачці проживати у вищевказаному будинку за умови, що вона підтримуватиме лад у такому. Однак, ОСОБА_1 не підтримувала порядок у будинку та занедбала його, після чого він поміняв всі замки. Так як самостійно нести витрати на утримання будинку не в змозі, тому біля трьох років тому прийняв рішення про продаж такого, про що позивачці було відомо. Тобто будь-яких перешкод останній не чинив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 підтримав позицію свого довірителя щодо первісного та зустрічного позовів, а також зазначив, що надані ОСОБА_1 квитанції про оплату комунальних послуг не можуть бути взяті до уваги, так як вони датуються 2011 роком та платником зазначений ОСОБА_5, який являється братом сторін. В ході судового розгляду позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 виганяв її з будинку та того, що вона не проживає у такому більше шести місяців з поважних причин.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_1, з якою у неї добрі відносини, проживала у житловому будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, однак періодично ночувала у неї вдома у с. Сімерки або на роботі, а вдома рідко. Якось вночі минулого року їй зателефонувала Таня і сказала, що на будинку замки і вона не може потрапити всередину. Тому дівчина вночі пішки прийшла до неї додому. Відповідач не пускає позивачку до будинку, повісив замки на воротах та дверях, при цьому, що остання сплачувала за світло та телефон, від якого відмовилася лише рік тому. ОСОБА_1 була на похороні матері. Тоді ж вона прибирала у будинку і просила допомоги у братів, але вони не прийшли. На даний час Таня не має житла, а у неї вдома лише періодично ночує.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що являється рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 Вона зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3, однак на даний час не має постійного місця проживання, оскільки відповідач категорично не дозволяє ані їй, ані ОСОБА_1 проживати у вищевказаному будинку та має намір продати його. ОСОБА_3 порубав і спалив їх з сестрою меблі та речі у той час, коли їх не було вдома. Він ображав її нецензурними словами, з приводу чого вона у 2015 році зверталася у міліцію. Позивачка на даний час проживає на роботі у готелі «Камелот». Замки на будинку з 2015 року, а сам будинок продається близько трьох років. Їй не відомо, чи відповідачем проводився ремонт даху.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що являється дружиною відповідача ОСОБА_3, якому належить житловий будинок №9 по вул. Гагаріна у м. Перечин. Позивачка ОСОБА_1 у вказаному будинку не проживає більше шести років, комунальні послуги не сплачує. Бабуся ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2008 року і до самої смерті проживала разом з ними у с. Зарічево. Похорони бабусі, матері та батька сторін оплачували вони з чоловіком самостійно. На похоронах вона особисто ОСОБА_1 не бачила. Після цього будинок пустував, однак особисто час від часу наводила лад всередині, обробляла двір. Чоловік у 2015 році позичив у кума гроші та разом з сином і найманими працівниками поміняв дах. Всього було витрачено біля 50 тисяч гривень. Чоловік заперечує проти проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у будинку, оскільки вони нічого в утримання чи ремонт такого не вклали.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що проживає по сусідству із сторонами. Тетяна десь з 2010 року у м. Перечин не проживає, а, як їй відомо, десь у Сімерках. За будинком доглядає ОСОБА_3 зі своєю дружиною та сином. Бабу, діда та маму похоронив також він. Також десь у жовтні 2015 року ОСОБА_3 із сином та бригадою перекрили дах. Відповідач не виганяв ОСОБА_1 будинку, дозволив їй там жити, якщо вона буде підтримувати порядок. Однак позивачка у будинку не проживала, при цьому чи намагалася така вселитися туди, їй не відомо.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, № 9 Закарпатської області належать на праві приватної власності ОСОБА_3 (а. с. 32-34, 107, 108).

Цю обставину сторони спору не заперечують.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати,заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 є єдиним власником житлового будинку №9 по вул. Гагаріна у м. Перечин та відповідно до чинного законодавства має право розпоряджається вказаним майном на власний розсуд та вчиняти щодо такого будь-які дії, які не суперечать закону, внаслідок чого позивачка за первісним позовом ОСОБА_1, не будучи власником чи співвласником даного майна, не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження таким, тобто в ході судового розгляду справи належними та допустимими в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України доказам не довела порушення свого цивільного права з боку відповідача за первісним позовом, а тому підстав для задоволення первісного позову немає.

Що стосується зустрічного позову, то суд вважає, що у задоволенні такого також слід відмовити виходячи з наступного.

Вимогу позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід вважати правомірною, оскільки вона в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (зокрема ст. ст. 316 319 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, така не підлягає до задоволення.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow vs. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України рішення суд не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оскільки в ході судового розгляду достовірно не встановлено, що ОСОБА_1 відсутня за місцем реєстрації понад встановлені законом строки без поважних причин, має інше житло і проживає там, з огляду на те, що у судовому засіданні встановлено, що на вхідних дверях житлового будинку та воротах до дворогосподарства висять навісні замки, ОСОБА_1 не має ключів від таких, а надані у судовому засіданні показання свідків з цього приводу різняться між собою, беручи до уваги те, що будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б давали суду дійти протилежного висновку немає, тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, оскільки позивачем за зустрічним позовом, як вимагають правила ст. 60 ЦПК України, не доведено без поважності причин непроживання у спірному будинку відповідачки понад встановлені законом строки.

Клопотання представника позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до вимог зустрічного позову не підлягає до задоволення, оскільки таке не узгоджується з позицією самої позивачки, яка зазначила у позовній заяві та ствердила у судовому засіданні, що не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2015 року, при цьому з поважних причин.

На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК Української РСР, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_10