Ухвала

іменем україни

27 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив визнати за собою право власності на ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що у 1973 році ОСОБА_8 заповідала свої дітям: ОСОБА_7 (батько позивача) і ОСОБА_5 (відповідач), у рівних частках своє майно - Ѕ частини будинковолодіння АДРЕСА_1, таким чином, їхні частки становлять по ј частини вказаного будинковолодіння. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивач як єдиний спадкоємець першої черги звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої отримав свідоцтво про право на спадщину у вигляді грошових внесків на рахунку у банку, акції банку «Промінвестбанк» і ВАТ «ММК ім. Ілліча». Однак на спадщину у вигляді ј частини вищевказаного будинковолодіння він не може отримати свідоцтво через відсутність у спадкодавця ОСОБА_7 правовстановлюючих документів на його ј частини будинку, бо той обмежився лише наявністю заповіту матері і за життя не отримав свідоцтво на спадщину. Відповідач фактично прийняла спадщину після смерті матері у вигляді ј частини вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог згідно зі ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції станом на час відкриття спадщини), оскільки батько позивача ОСОБА_7 і відповідач ОСОБА_5 як спадкоємці за заповітом прийняли спадщину в рівних частках після смерті їхньої матері ОСОБА_8 у вигляді Ѕ частини будинковолодіння АДРЕСА_1, фактично вступивши в управління та володіння майном; кожний набув право на ј частини спадкового майна. У подальшому позивач як єдиний спадкоємець за законом успадкував частку свого батька ОСОБА_7 у вигляді ј частини вказаного будинковолодіння, оскільки прийняв частину спадщини у вигляді грошових внесків на рахунку банку і простих іменних акцій підприємства і банку.

Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції зачіпаються майнові права ОСОБА_9 (подав апеляційну скаргу), який не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, проте вважає, що вказаним рішенням порушено його права.

На обґрунтування такого висновку апеляційний суд виходив із того, що згідно з інвентаризаційною справою БТІ № 24125 на будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 1961 рік будинковолодіння складалося з двох жилих будинків: дві жилі кімнати, коридор, сарай; ОСОБА_10 значиться власником Ѕ частини цього нерухомого майна (будівля літ. «Б-1» і належні до неї прибудови) за посвідченням міськжилуправління від 01 березня 1947 року № 720, ухвалою народного суду Іллічівського району м. Жданова (нині - м. Маріуполь) від 18 вересня 1961 року і свідоцтвом про право на спадщину, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_11; ОСОБА_12 - мати ОСОБА_9 - значиться власником Ѕ частини цього нерухомого майна (будівля літ. «А-1» і належні до неї прибудови) за посвідченням міськжилуправління від 01 березня 1947 року № 721.

Так, судом установлено, що за договором дарування від 21 листопада 1961 року ОСОБА_8 набула від дарувальника ОСОБА_10 право власності на Ѕ частини вищевказаного будинковолодіння.

Також установлено, що із 1961 року сином ОСОБА_12 - ОСОБА_9 - частину сараю літ. «В» переобладнано під жилу кімнату і кладову, згодом вчинено інші переобладнання жилої прибудови в жилий будинок літ. «В-1» і добудування приміщень до частини будинку літ. «А-1», у результаті чого ця частина будинку збільшилася; за рішенням Іллічівського райвиконкому від 09 жовтня 1996 року № 339 (на теперішній час вказаний акт не скасовано та не визнано недійсним) ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності від 18 листопада 1996 року № 687 про належність йому 4/5 частини вказаного будинковолодіння, що складається з двох жилих будинків і жилої прибудови; ідеальна частка ОСОБА_8 в такому випадку згідно з висновками дослідження БТІ від 12 липня 1996 року має становити 1/5 частини від усього зазначеного будинковолодіння.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що із набуттям ОСОБА_9 права власності на 4/5 частини будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18 листопада 1996 року № 687, виданим на ім'я співвласника ОСОБА_9 (а. с. 79, 95; інвентарна справа а. с. 100-103), було змінено частки учасників у спільній власності і математично решта частка зазначеного будинковолодіння становить 1/5 частини, яка і мала бути предметом цього спору у справі про спадкування ОСОБА_4 майна після померлого спадкодавця ОСОБА_7

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що внаслідок ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання за позивачем права власності на ј частини будинковолодіння, що більше 1/10 частини будинковолодіння, на яку за вищевказаних обставин і суті позову міг претендувати позивач, судом вирішено питання про майнові права і обов'язки ОСОБА_9, оскільки до вказаних ј частини будинковолодіння увійшла належна останньому частка вказаного майна.

Згідно з п. п. 1-3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 3 ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд був позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду справи залучити ОСОБА_9 до участі у справі з належним оформленням цієї процесуальної дії відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справа, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак