Справа № 357/5980/16-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/6324/16 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 47 13.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 15 вересня 2001 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого сторони придбали квартиру АДРЕСА_2, яку просив поділити, виділивши йому 91/100 частину квартири, а відповідачу 9/100 частин, оскільки більша частина коштів сплачена за особисті кошти позивача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 91/100 частину квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/100 частини квартири АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати і поділити майно порівну.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої встановлено, що 15 вересня 2001 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб під час якого вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Вказана квартира куплена за 55000 доларів США, з яких 45000 доларів США за особисті кошти позивача, які отримані від продажу квартири за договором купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року АДРЕСА_3, що належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2002 року.

Встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку, що позов обгрунтований у зв'язку з чим задовольнив його.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України закріплено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, що 16 вересня 2011 року позивачем була продана квартира за адресою: АДРЕСА_1, що відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України належала позивачу на праві особистої приватної власності та в цей день придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2.

Вказані правочини від 16 вересня 2016 року зареєстровані об 11 год. 13 хв. та, відповідно, о 12 год. 03 хв., що підтверджується копіями витягів з державного реєстру правочинів, сформованого державним реєстратором Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вишняк О.А.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що частка в спірній квартирі розміром 82/100 (45 000 : 55 000) є особистої приватної власності позивача, оскільки внесок на придбання в розмірі 45 000 грн. є особистими грошовими коштами позивача, отже інша частка квартири розміром 18/100 є спільною сумісною власністю подружжя.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді