Справа № 352/1068/15-ц
Провадження № 2/352/63/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Дузінкевича І.М.

секретаря Кукули О.С.

позовом ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА про стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення мешканців із житлового приміщення, що обтяжене іпотекою,-

в с т а н о в и в :

05 травня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до позовної заяви підставою позову є право кредитора на звернення стягнення на майно, яке успадковане відповідачами, а предметом позову є дві вимоги:

-примусово виселити мешканців (ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3), які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4;

-в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним Договором №121 pv-05 від 17.03.2005р. у загальній сумі в еквіваленті до національної валюти 13776968,68 із яких за основною сумою (тілом) кредиту 226 971,94 дол. США (2 049 789,88 грн.), за відсотками 193 229,09 дол. США (1 814 015,37 грн.), по пені 9 832 163,43 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння №8 із земельною ділянкою площею 0,1144 га, яке знаходиться за адресою: м. Тисмениця, вул. Гулака-Артемовського, Івано-Франківська область, що належало ОСОБА_4, померлому 08.03.2014р., спадкоємцями якого є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстровані та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Як підтверджується матеріалами справи, 13 березня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 було укладено Договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №121 pv-05 (а.с. 9-10). Згідно умов договору банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію під 16% річних на загальну суму 227 000,00 доларів США, які позичальник зобовязався повернути до 17 березня 2015р.

18 березня 2005р. між банком та ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір, який був посвідчений нотаріусом Тисменицького нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №366 (а.с. 4-5). Згідно п.1.1. якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов?язань за Договором про відкриттявідновлювальної кредитної лінії №121 pv-05 від 13 березня 2005р. домоволодіння №8, яке знаходиться по вул. Гулака Артемовського, що в м. Тисмениця Івано-Франківської області, та земельну ділянку площею 0,1144 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до п.1.4.13. іпотечного договору на укладення даного договору надала згоду дружина Іпотекодавця, ОСОБА_1, що також підтверджується копією відповідної заяви ОСОБА_6 (а.с. 4-5).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012р. по справі №2-237/11 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 32018921,94 грн. заборгованості за кредитним договором, 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 3203712,94 грн. (а.с. 14-15).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НМ №185655 від 11.03.2014 року ОСОБА_4, який являється боржником та іпотекодавцем, 08.03.2014 року помер (а.с.16).

До складу спадщини, зокрема ввійшло домоволодіння №8 із земельною ділянкою площею 0,1144 га, яке знаходиться за адресою: м. Тисмениця, вул. Гулака-Артемовського, Івано-Франківська область, яке є предметом іпотеки.

Станом на момент смерті борг ОСОБА_4 за кредитним договором №121 pv-05 від 17.03.2005р. становив:

-62 903,60 дол. США сума строкової заборгованості по основному боргу (тілу) кредиту;

-164 068,34 дол. США сума простроченої заборгованості по основному боргу (тілу) кредиту;

-1 412,27 дол. США сума строкової заборгованості за відсотками;

-191 816,82 дол. США - сума простроченої заборгованості за відсотками;

-9 832 163,43 дол. США сума пені за період з 10.03.2013р. по 10.03.2014р.

Представник позивача в судове засідання 12.07.2016 року не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_7 в судове засідання 12.07.2016 року не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні, пояснення дані в суді підтримує.

Представник відповідачки ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання 12.07.2016 року не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує, просить у його задоволенні відмовити, пояснення дані в суді підтримує в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти позову заперечують та просять у його задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно з?ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога про звернення стягнення на майно, яке відповідачі отримали в спадок, в рахунок погашення заборгованості померлого 08.03.2014р. ОСОБА_4 за кредитним договором №121 pv-05 від 17.03.2005р. не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобовязання.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є дітьми померлого, а також дружина померлого ОСОБА_1, в силу ст.1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги.

Що підтверджується листом Тисменицької районної державної нотаріальної контори від 21.10.2014р. та не заперечувалось представниками сторін, дружина померлого ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини на користь дітей померлого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.21). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 чи ОСОБА_3, заявляли відмову від прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і були там зареєстровані, а також не подавали заяви про відмову від спадкування, вони прийняли спадщину в силу ст.1270 ЦК України.

Також встановлено, що спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора, а кредитор в свою чергу має право звернутися до них із відповідною вимогою.

Згідно ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

02 червня 2014р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» керуючись ст.ст.1281-1282 ЦК України та посилаючись на «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, звернувся до Тисменицької районної державної нотаріальної контори з вимогою (претензією) про обов'язок спадкодавця №9-000457/243834 (а.с. 20). Згідно даної вимоги банк просив прийняти вимогу (претензію) спадкодавця та довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, про подання кредитором до Тисменицької районної державної нотаріальної контори претензії за кредитним договором №121 pv-05 від 17.03.2005р.

В даному випадку слід зазначити, що обов'язок нотаріуса прийняти претензію кредитора та довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, на якому наполягав в своїй претензії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», передбачався пунктом 189 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яка була затверджена Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004р. Але дана Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, яким затверджено «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до п.2.1 Глави 10 даного Порядку така претензія кредитора є тільки підставою заведення спадкової справи, що і було зроблено нотаріусом, а разом з тим в нотаріуса не має обов'язку надсилати такі вимоги спадкоємцям.

Так, на запит ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 13 жовтня 2014 року Тисменицькою районною державною нотаріальною конторою листом від 21 жовтня 2014р. повідомлено, що згідно претензії банку заведена спадкова справа №210/2014. Дана обставина підтверджується також Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05 червня 2014р. (а.с. 21-22).

Натомість в силу ст. 1281 та 1282 ЦК України кредитору належить пред'явити свої вимоги саме до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Таким чином вимога (претензія) ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 02 червня 2014р. не може вважатися вимогою в порядку ст.1281 ЦК України, а крім того вона не направлялась спадкоємцям.

Тільки 09 лютого 2015р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до спадкоємців (ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені якої діє мати ОСОБА_1М.) з вимогою №9-000367/242834 про усунення порушень за кредитним договором та добровільне звільнення домоволодіння, що обтяжене іпотекою (а.с.23). Відповідно до даної вимоги банк пропонував спадкоємцям погасити заборгованість за кредитним договором №121 pv-05 від 17.03.2005р., а у разі відмови, добровільно звільнити протягом 30 днів домоволодіння №8 по вул. Гулака-Артемовського у м. Тисмениця Івано-Франківської області. Також, у вимозі попереджалось, що у випадку невиконання зазначених вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» буде здійснено дії по зверненню стягнення на заставне майно в порядку ст.ст. 35-37 ЗУ «Про іпотеку» та вжито заходів щодо виселення в судовому порядку.

Проте суд враховує наступне.

Оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців і ця вимога була вручена їм.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право.

Таким чином, не зважаючи на те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відомо про смерть боржника-іпотекодавця з 02 червня 2014р., а також, що протягом шести місяців з моменту коли йому стало відомо про відкриття спадщини банку було відомо про спадкоємців, які прийняли спадщину, останній предявив вимоги до спадкоємців тільки 09.02.2015р., тобто з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Слід також врахувати, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заявило позовну вимогу про звернення стягнення на все будинковолодіння, але тільки до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З положень ст.ст.355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдиність об'єкта (ч. 1 ст. 355 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.1.4.13. іпотечного договору від 18.03.2005р. на укладення даного договору дружина Іпотекодавця, ОСОБА_1, надала згоду, що також підтверджується копією відповідної заяви ОСОБА_1 (а.с. 4-5). Крім того, право ОСОБА_1 на ? в спільній сумісній власності на житлового будинку №8 по вул. Гулака-Артемовського у м. Тисмениця Івано-Франківської області презюмується із ст. 71 ст. Закону України «Про нотаріат», а також п. 4.2.1 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5.

Згідно ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ? у спільній сумісній власності житлового будинку №8 по вул. Гулака-Артемовського у м. Тисмениця Івано-Франківської області належить ОСОБА_1М, а ? у спільній сумісній власності належала померлому ОСОБА_4, то до складу спадщини, що прийнята спадкоємцями включається тільки ? у спільній сумісній власності, яка належала спадкодавцю, в тому числі в житловому будинку та в земельній ділянці на якій розташований житловий будинок.

Відповідно до ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Таким чином, спадкоємцям померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить тільки по 0,25% в успадкованому житловому будинку та земельній ділянці.

Згідно ст.371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 ЦК України.

Згідно ст.366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Виходячи із поданого позову та матеріалів справи до ОСОБА_1, яка володіє ? в спільній сумісній власності в житловому будинку, не заявлено позовної вимоги про звернення стягнення на її частку в спільній сумісній власності. Позов заявлено тільки до спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які отримали у спадок ? у спільній сумісній власності в житловому будинку. При цьому частки співвласників в житловому будинку не виділені в натурі, що унеможливлює звернення стягнення на таке нерухоме майно без виділу частки із спільного майна в натурі.

Не підлягає також задоволенню і позовна вимога про виселення мешканців виходячи із наступного.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до умов Договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №121 pv-05 від 13 березня 2005р. кредитні кошти не отримувалися на придбання іпотечного майна, тобто предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів. Натомість предмет іпотеки належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10.02.2005р., тобто до укладення кредитного договору.

Поряд з цим, суд в ході розгляду даної справи 22 лютого 2016р. звернувся до Тисменицької міської ради із запитом про надання інформації щодо наявності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням. На даний запит було отримано лист-відповідь Виконавчого комітету Тисменицької міської ради №243 від 24 березня 2016р. відповідно до якої у м. Тисмениця відсутнє будь-яке соціальне житло для забезпечення осіб для відселення.

Той факт, що кредитор предявив вимоги до спадкоємців з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців і є підставою відмови у відповідній позовній вимозі, як наслідок позбавляє права кредитора на вимогу про виселення жильців з успадкованого майна іпотечного майна, оскільки в силу ст.39 ЗУ «Про іпотеку» виселення відбувається одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, в суду відсутні передбачені законом підстави примусового виселення відповідачів, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_4, без надання їм іншого постійного житла, що є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 533, 572, 589-591, 1050, 1052, 1054, 1218,1226,1281, 1282, 1297 Цивільного Кодексу України, Закону України Про іпотеку, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА про стягнення заборгованості спадкодавця в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та примусове виселення мешканців із житлового приміщення, що обтяжене іпотекою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий І.М. Дузінкевич