Провадження № 22-ц/773/178/16 Категорія: 48 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

з участю секретаря - Перебойчука Р.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 10 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

07 квітня 2015 року позивач ОСОБА_7 звернувся у суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 листопада 2002 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Під час спільного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. До липня 2014 року позивач разом з усією сім'єю проживали у м. Києві. На початку липня 2014 року відповідач, нікому не повідомивши, зібрала усі свої речі та переїхала проживати до м. Луцька. Через деякий час він разом із дітьми переїхав проживати також у АДРЕСА_1 у квартиру своїх батьків, де він був співвласником квартири, і проживають в цій квартирі по даний час. Під час проживання дітей окремо від матері, остання довгий час взагалі не цікавилася життям та здоров'ям своїх дітей, не провідувала їх, вихованням та доглядом за дітьми займався лише він сам та допомагали дідусь з бабусею. За весь період навчання дітей ОСОБА_2 у Луцьку СЗОШ №5, приходила декілька разів, але такі відвідування негативно впливали на психіку дітей, оскільки закінчувалися скандалами. До молодшого сина - ОСОБА_8, який з вересня 2014 року навчався у дошкільному закладі розвитку дітей «Маленька школа» Луцького палацу учнівської молоді, мати не навідувалася жодного разу. Розмови дітей із матір'ю закінчувались нервовими розладами та погіршенням стану здоров'я у дітей. Навчальний процес у дітей контролює він сам та систематично відвідує школу. Мати навчальним процесом дітей не займається взагалі.

Вважає, що причиною небажання дітей спілкуватися із матір'ю є психологічна неврівноваженість матері по відношенню до батька дітей та самих дітей.

11 листопада 2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між Василевськими було розірвано. На даний час діти проживають у АДРЕСА_1 разом із ним. Дітям створені усі умови для нормального проживання та виховання, діти забезпеченні усім необхідним. Батько дітей вказує, що не забороняє та не чинить будь-яких перешкод у спілкуванні матері з своїми дітьми. Він працює, має достатній заробіток для утримання дітей та їх належного забезпечення.

Просить суд визначити місце проживання дітей із ним, оскільки він як батько дітей має достатній дохід для належного матеріального забезпечення дітей всім необхідним для навчання і їх розвитку. Діти проживають у трьохкімнатній квартирі де одна кімната об лаштована для їх навчання. Навчаються у школі, займаються додатково, відвідують гуртки. Вказує, що створив усі умови для нормального гармонійного розвитку дітей, забезпечує належний догляд за синами, підтримує дисципліну, виховує в атмосфері любові та моралі. Вважає, що мати втратила довіру дітей через свою поведінку, а тому їй необхідний час для відновлення поваги дітей до неї. Тому саме він звернувся із позовом у суд про визначення місця проживання дітей із батьком, що найбільше на даний час відповідає інтересам дітей.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 грудня 2015 року позов в даній справі задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову покликаючись на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовані всі обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що малолітні діти не можуть бути розлучені з матір'ю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечили, оскільки вважають, що рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що обоє дітей більш прихильні до батька, а не до матері. Саме батько забезпечує всім необхідним обох дітей, контролює їх навчання, одягає та оздоровлює їх. Доказів, що мати надає якусь матеріальну допомогу дітям, цікавиться їх навчанням та вихованням остання суду не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2002 року по 11.11.2014 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.11.2014 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 5-6).

Під час спільного проживання у них народилося двоє синів: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідно свідоцтвами про їх народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2. (а.с. 7, 8).

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що з липня 2014 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують і не мають наміру їх підтримувати. Після припинення відносин старший син ОСОБА_7 постійно проживає із батьком, а менший син ОСОБА_8 спочатку не тривалий час проживав із матір'ю, а потім перейшов і постійно проживає разом із братом та батьком за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС України у Волинській області (а.с. 9).

З акту обстеження умов проживання вбачається, що разом з ОСОБА_5 проживають його діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також ОСОБА_11 (дідусь), ОСОБА_12 (бабуся) та ОСОБА_13 (дядько дітей виїжджає на роботи за межі України), які проживають у трьохкімнатній квартирі. Для дітей створені всі належні умови для навчання та відпочинку (а.с. 14.).

Із наданих суду доказів встановлено, що батько дітей ОСОБА_7 має постійне місце роботи і самостійний дохід (а.с. 12, 13, 81), позитивно характеризується, забезпечений житлом. В той час мати дітей не має постійного заробітку, житлом забезпечена. Будь-якої характеристики в підтвердження своїх доводів щодо належної поведінки в суспільстві відповідач суду не надала.

Під час розгляду справи у судах як першої, так і другої інстанції, встановлено, що обоє дітей бажають проживати разом з батьком. Старший син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в своїх поясненнях сказав суду, що не буде проживати разом із матір'ю і не хоче з нею спілкуватися. Також пояснив, що його менший брат ОСОБА_8 також не хоче спілкуватися із матір'ю і буде проживати разом із ним та татом.

Із матеріалів справи, зокрема з інформації про учня 6-А класу Луцької СЗОШ № 5 вбачається, що ОСОБА_7 навчається у Луцькій спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 5 Луцької міської ради Волинської області з 1 вересня 2014 року. Вихованням дитини займається виключно батько, ОСОБА_5. ОСОБА_7 проживає разом з ним, молодшим братом та бабусею і дідусем. Мати, ОСОБА_2, за І семестр 2014-2015 навчального року відвідала школу три рази. Під час цих зустрічей дитина уникала будь-якого спілкування з матір'ю, так як вона принижувала гідність ОСОБА_7 в присутності однокласників. На батьківських зборах ОСОБА_2 не була присутня жодного разу, сина після занять не зустрічала, його навчальними досягненнями поцікавилася один раз з предмету «Історія». Після розмови із матір'ю спілкування закінчувалося обуренням і конфліктом з дитиною. Батько систематично відвідує школу, контролює навчальний і виховний процеси сина (а.с. 11).

Як вбачається з інформації про вихованця відділу дошкільного розвитку дітей «Маленька школа» Луцького Палацу учнівської молоді, ОСОБА_8 навчається у даному навчальному закладі з вересня 2014 року. Вихованням дитини займається тато, ОСОБА_5. Мама, ОСОБА_2, за І семестр 2014-2015 навчального року жодного разу не з'явилася в «Маленькій школі» (а.с. 10).

З довідки про стан здоров'я дітей, виданої комунальним закладом «Луцька міська дитяча поліклініка» (а.с. 15), вбачається, що ОСОБА_7 за період з 07.07.2014 року по 06.03.2015 року понад десять разів звертався до медичного закладу. З довідки, виданої Психотерапевтичним центром «IQ» вбачається, що у ОСОБА_7 погіршення психологічного стану виникло після того як мама в школі неодноразово в присутності однокласників принижувала і ображала сина. ОСОБА_7 сприймає таку поведінку мами як власну провину, образу і меншовартість, чим спричиняються моральні страждання і психологічна дезадаптація в соціумі (а.с. 16).

З довідки, виданої Психотерапевтичним центром «IQ» вбачається, що ОСОБА_8 звертався з скаргами на епізодичний нічний енурез, розлад поведінки у вигляді відмови залишатись в маленькій школі через страх приходу мами, котра в присутності дітей неодноразово влаштовувала сварки із бійками із татом. Виявлено високий рівень особистісної тривоги, напруження захисних механізмів «Я», заперечення спілкування із мамою через внутрішні переживання небезпеки, що суб'єктивно сприймає як загрозу (а.с. 17).

Із інформації про участь батьків у вихованні та утриманні обох дітей, виданої Луцькою спеціалізованою школою 1-3 ступенів № 5 вихованням дітей займається виключно батько і діти прихильні саме до нього, а не до матері.

Відповідно до висновку № 94 Служби у справах дітей Луцької міської ради, який затверджений рішенням № 330-1 виконавчого комітету, вирішено визначити місце проживання обох дітей разом із батьком ОСОБА_7 (а.с. 42, 43). У витязі з протоколу № 1 складеного Комісією з питань захисту прав дитини встановлено: визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з батьком - ОСОБА_5.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч. 2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей, а не їх батькам. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Враховуючи встановлені та досліджені в суді обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що обоє дітей більш прихильні до батька, а не до матері. Саме батько забезпечує всім необхідним обох дітей, контролює їх навчання, одягає та оздоровлює їх. Доказів, що мати надає якусь матеріальну допомогу дітям, цікавиться їх навчанням та вихованням остання суду не надала.

Колегія суддів приходить до висновку, що вся поведінка матері спрямована не на дітей та їх виховання, а на з'ясування стосунків із батьком дітей, про що й підтвердив у судовому засіданні представник органу опіки та піклування ОСОБА_4

Щодо посилання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на Декларацію прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, слід зазначити, що на противагу принципу 6 Декларації, доцільно використовувати норми Конвенції, яка будується на доктрині найкращих інтересів дитини і не встановлює дискримінаційних положень щодо пріоритету прав матері на виховання і проживання дитини з нею. Однак слід зазначити, що Декларація встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини і носить виключно рекомендаційний характер під час формування внутрішнього законодавства. Конвенція є міжнародним договором, приєднавшись до якого в 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове. Вона ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

Отже, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав і обов'язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен прийняти рішення, що відповідає інтересам неповнолітніх, а не їх батькам.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має враховувати психологічний стан дитини, проаналізувати баланс між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини та обов'язком батьків діяти при цьому лише в її інтересах.

Крім того, суд апеляційної інстанції, призначаючи експертизу за клопотанням матері ОСОБА_2, мав намір більш повно дослідити відносини між дітьми та батьками, однак відповідач не оплатила дану експертизу і матеріали були повернуті суду. А отже висновок щодо відносин між ними суд зробив на підставі наданих доказів.

Колегія суддів, враховуючи усі забрані докази та оцінивши їх, беручи до уваги такі обставини, як висновок органу опіки та піклування, витяг з протоколу № 1 складеного Комісією з питань захисту прав дитини, яким встановлено: визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з батьком. З довідок, виданих Психотерапевтичним центром «IQ», з яких вбачається, що у обох дітей погіршення психологічного стану виникає після зустрічі з матір'ю, з інформації з навчальних закладів, де на даний момент навчаються діти, якою підтверджується, що відповідач за час навчання не приділяє уваги дітям, рідко з'являється, не цікавиться їх успішністю. Враховуючи, що на даний час позивач офіційно працевлаштований на відміну від відповідача, не чинить перешкод в спілкуванні з дітьми, оскільки постійно з'являється в органи опіки та піклування на їх виклики, приходить до висновку, що проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з батьком буде відповідати найкращим інтересам саме дітей, а не їх батьків.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вимоги як національного законодавства, так і міжнародного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, з'ясував відношення та прихильність дітей до обох батьків, врахував стан здоров'я дітей та прийшов до правильного висновку, що в інтересах обох дітей їх слід залишити на проживання разом із батьком.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319, 218, 60 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 10 грудня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: