Справа № 177/556/15-ц
Провадження № 2/177/32/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 липня 2016 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 10.03.2015 року звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 30.07.2013 року між ним та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2008. Предметом договору є житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Глеюватка, вул. Кірова, 68, земельні ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2250 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0740 га.

В п. 4.4 вказаного договору нотаріусом зазначено про надання письмової заяви про згоду на укладення цього договору ОСОБА_3, яка проживає однією сімєю з ОСОБА_1

Позивач вважає вказаний пункт договору недійсним на підставі п.1 ст. 229 ЦК України через помилку щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки на момент укладення договору відповідач не була його дружиною, а отже в неї не виникло право на вказаний житловий будинок. Житловий будинок є його особистою власністю, придбаний за його власні коши, які він частково накопичив та частково одержав від продажу квартири, розташованої за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Космонавтів, 22/45.

У звязку з помилкою нотаріуса, яка без достатніх правових підстав внесла в договір купівлі-продажу п. 4.4 про згоду на укладення договору ОСОБА_3, що породило виникнення права власності у вказаної особи, відповідач незаконно мешкає у житловому будинку, хоча сторони вже давно на підтримують жодних відносин.

Відповідач не є членом сімї власника відповідно до ст. 64 ЖК України, а тому не має права користування житловим приміщенням, одноосібним власником якого є позивач, в звязку з чим він просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з будинку №67 по вул. Кірова в с. Глеюватка Криворізького району на підставі ст. 116, 107 ЖК України.

Позивач стверджує, що спільне сумісне проживання сторін не можливе, оскільки відповідач постійно влаштовує сварки, через що стан здоровя позивача погіршується, а тому він вимушений проживати окремо у сторонніх людей. На даний час життєві обставини позивача змінилися і він вирішив продати житловий будинок, однак відповідач добровільно виселитися не бажає, стверджуючи, що будинок є їх спільною сумісною власністю.

В разі виселення відповідач не буде позбавлена права на житло, оскільки вона є власником іншої квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач просить:

- визнати недійсним п. 4.4 договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 30.07.2013 року та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2008, де зазначено: «ОСОБА_3, яка проживає однією сімєю з ОСОБА_1, надала письмову заяву про згоду на укладення цього договору до його підписання, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 30 липня 2013 року за р.№2007»;

- усунути перешкоди у користуванні власністю: житловим будинком з господарчими та побутовими будівлями та земельною ділянкою, розташованими за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Глеюватка, вул. Кірова, 67, шляхом примусового виселення ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали. Заперечуючи проти позову відповідач зазначила, що з вересня 2012 року проживала однією сімєю без укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_1 в її квартирі за адресою: вул. Мусорського, 8/27 в м. Кривий Ріг. На час купівлі будинку в липні 2013 року вони спільно проживали майже рік, мали спільний бюджет, взаємні права та обовязки, тобто жили як сімя, мали подружні стосунки.

При укладанні 30.07.2013 року договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Глеюватка, вул. Кірова, 67, ОСОБА_1 представив її нотаріусу як громадянську дружину, тому нотаріус відповідно до п. 4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України відібрала від неї заяву про згоду на купівлю будинку, на придбання якого вона також вклала особисті кошти, накопичені з її першим чоловіком. В житловий будинок вона вїхала на правах члена сімї власника, за його пропозицією, де продовжували вести спільне господарство, спільний бюджет, піклуватися один про одного.

На даний час їх відносини змінилися, позивач змушує її покинути спільний будинок, вживає заходів щодо неможливості спільного проживання, влаштовуючи скандали та спричиняє їй тілесні ушкодження. Однак, вона на підставі ст. 156 ЖК України має рівні з позивачем права щодо користування житловим приміщенням, правил спільного життя не порушує, а тому законні підставі для її виселення відсутні.

Відповідач та її представник просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши докази, які містяться в письмових матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за р.№ 2008 (а.с. 8-9).

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Глеюватка, вул. Кірова, 67, земельну ділянку площею 0,2250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,740 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою.

В пункті 4.4. Договору визначено, що ОСОБА_3, яка проживає однією сімєю з ОСОБА_1, надала свою письмовою заяву про згоду на укладення цього договору до його підписання, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 30 липня 2013 року за р.№2007.

У вказаній заяві про згоду на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 вказала, що з ОСОБА_1 шлюб не реєстрували, однак з 01 вересня 2012 року проживають однією сімєю і ведуть спільне господарство. Також в заяві вказано, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та земельні ділянки, які є предметом договору, будуть їхньою з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю як такі, що набуваються ними у період проживання однією сімєю за сумісні кошти (а.с. 174).

21.11.2013 року за вказаним договором купівлі-продажу від 30.07.2013 року був проведений повний розрахунок, про що свідчить заява ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності від імені продавця ОСОБА_6 (а.с.10), та про що ОСОБА_8 зазначив, будучи допитаним в якості свідка в судовому засіданні. При цьому він також вказував, що з ОСОБА_1 була досягнута домовленість про продаж домоволодіння за 18 000 доларів США, з яких 2000 доларів США він сплатив при укладенні договору, потім через деякий час - 16 000 доларів, а в листопаді останню суму за переоформлення домоволодіння. При укладенні договору купівлі-продажу 30.07.2013 року в нотаріальній конторі також була присутня співмешканка позивача ОСОБА_3, однак при передачі грошей в окремій кімнаті її не було.

Після повного розрахунку за договором купівлі-продажу 21.11.2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та земельні ділянки, які були предметом договору купівлі-продажу від 30.07.2013 року (а.с. 11-14, 30-31).

Позивач стверджує, що придбав будинок за власні кошти, продавши належну йому квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Космонавтів, 22/45 за 16 000 доларів, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.10.2013 року (а.с. 15). Факт передачі вказаної суми грошей за квартиру позивачу підтвердила свідок ОСОБА_9, яка також стверджувала, що ОСОБА_1 повідомляв їй про намір придбати приватний будинок для сумісного проживання з жінкою. Про те, що ОСОБА_1 придбав будинок за власні кошти, які отримані від продажу квартири та накопичені за рахунок продажу меду з пасіки, яку утримував позивач, в судовому засіданні стверджувала і свідок ОСОБА_10, яка є рідною сестрою позивача.

Тому, позивач вважає житловий будинок особистою приватною власністю, та наполягає, що нотаріус без достатніх правових підстав внесла в договір купівлі-продажу пункт про згоду відповідача на купівлю будинку та просить визнати його недійсним на підставі п. 1 ст. 229 ЦК України.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до п. 4.2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 при посвідченні договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу від 30.07.2013 року, зясувавши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, про що їй повідомили сторони безпосередньо під час укладення договору, керуючись ст. 65, 74 СК України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правомірно на підставі заяви ОСОБА_3 внесла у договір оспорюваний позивачем пункт 4.4. про згоду ОСОБА_3 на укладення договору.

ОСОБА_7, допитана в судовому засіданні як свідок, підтвердила, що сторони самі повідомили їй, що вони є цивільними чоловіком та дружиною, проживають однією сімєю. Перед посвідченням договору купівлі-продажу був складений його проект, з яким сторони, в тому числі і ОСОБА_1 ознайомилися, і позивач без жодних зауважень підписав спірний договір.

Про факт проживання однією сімєю сторін та ведення ними спільного господарства як до придбання домоволодіння так і після цього, в судовому засіданні під присягою стверджували свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог щодо визнання недійсним п. 4.4 договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 30.07.2013 року та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2008, з підстав визначених ст. 229 ЦК України, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог про виселення відповідача слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місцепроживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, тобто дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивач в ході судового розгляду не навів жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачем правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього зазначених у вказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України таких або аналогічних заходів реагування.

В той же час між сторонами виникли неприязні стосунки, що провокує конфлікти, про що свідчать звернення сторін до правоохоронних органів (а.с. 121, досліджені матеріали, які надійшли на вимогу суду від Криворізького ВП КВП УНП в Дніпропетровській області), але вказані факти не можуть бути підставою для виселення відповідача.

Також позивач не надав жодного належного письмового доказу, що вищевказані заходи попередження застосовувались до відповідача, а тому суд прийшов до висновку щодо відсутності передбачених ст.116 ЖК України підстав для виселення відповідача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійним договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: