АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5605/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Сенько М.Ф.
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на майно придбане в шлюбі ,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року позивач пред»явила вказаний позов до відповідачів та зазначала, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 25.01.1997 року , з яким має сина ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

21.12.2006 року ОСОБА_5 подарувала малолітньому сину ОСОБА_4 в її особі як матері квартиру АДРЕСА_2, на що дав згоду ОСОБА_3.

20.08.2010 року вона, діючи в інтересах дитини за договором купівлі-продажу від 20.08.2010 року продала вказану квартиру і 25.08.2010 року разом з чоловіком ОСОБА_3 придбали у ЗАТ «Будівельне управління №7» квартиру АДРЕСА_1, уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А. за реєстровим номером 4356, за умовами якого ОСОБА_4 набув право власності на 2/3 частини цієї квартири,а ОСОБА_3 - на 1/3 частини квартири.

Посилаючись на те, що 1/3 частини квартири було придбано за кошти, які їй надали родичі особисто,просила визнати право особистої власності на вказану частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначає, що суд неповно з»ясував усі фактичні обставини справи , що мають значення для вирішення даної справи, оскільки у позові нею зазначалось про те, що кошти на придбання житла, надала особисто їй її тітка, ОСОБА_5, та рідний брат, ОСОБА_7, доказом чого є покази свідків, виклик яких не було здійснено через визнання відповідачами факту передачі коштів саме ОСОБА_2.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що з 25.01.1997 року позивач та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі.

На підставі договору дарування квартири 21.12.2006 року ОСОБА_5 подарувала сину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_2, квартиру АДРЕСА_2, яка позивачем від імені та в інтересах сина була продана 20.08.2010 року.

Відповідно до умов договору дарування від 25.08.2010 року ЗАТ «Будівельне управління №7» продало квартиру АДРЕСА_1 у власність малолітньої дитини ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким чином : у власність ОСОБА_4 - 2/3 частини квартири, у власність ОСОБА_3 - 1/3 частину квартири, при цьому ОСОБА_2, діюча від імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зобов»язуються прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, а ОСОБА_2 у п. 4.8. вказаного договору надала згоду своєму чоловікові на купівлю вказаної частини квартири. Даний договір підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с.7).

Вважаючи, що 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 оформлена на ім»я її чоловіка - ОСОБА_3, була придбана за кошти, що належали їй особисто, ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 57,60 СК України визнати за нею право власності на вказану частину квартири.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте сторонами під час шлюбу, а тому є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя , встановивши при цьому, що будь-яких доказів того, що кошти, за які придбавалось спірне майно були особистою власністю позивача не надано .

Таке рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідним нормам матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Відповідно до п. 2 , 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй , йому особисто.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина 2 ст. 60 СК України визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, в зв»язку з чим ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю .

Та обставина, що гроші, за які було придбано спірну частину квартири , були надані родичами позивача, як про це зазначає остання, що не оспорюється і відповідачем ОСОБА_3, не свідчить про те, що вказані кошти були особистою приватною власність ОСОБА_2, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України того, що ці кошти були надані особисто ОСОБА_2, а не сторонам у справі як подружжю , позивач не надала та на наявність таких не вказала.

До того ж не надано і будь-яких письмових доказів існування зобов»язань ОСОБА_2, які виникли з договорів позики, як про це зазначає позивач, а посилання останньої на покази свідків, як на доказ того, що особисто їй надавались у позику кошти, не ґрунтуються на вимогах ст. 59 ЦПК України, оскільки передача грошей має бути підтверджена письмовими доказами і не може бути підтверджена іншими засобами доказування .

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього ( на транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім»я одного з подружжя , не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -