пр. № 2/759/1205/16
18 квітня 2016 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,
секретаря Бандури Н.О.,
за участю: представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення частини житлового будинку та земельної ділянки в натурі,
У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, пояснивши, що з моменту набуття сторонами права спільної часткової власності на квартиру, вони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.
Відповідач у судові засідання не з'являвся, повідомлявся належним чином про слухання справи, шляхом поштових повідомлень (а.с. 42-45, 50, 51), причини неявки суду не повідомляв, заперечень проти позову суду не надавав, про поважність причин неявки суд не повідомяв.
Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно частини 4 ст.169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що ? частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 10.01.1995; рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 31.10.1996 та договору купівлі-продажу від 27.11.2007 (а.с.6, 7-10).
Згідно Технічного паспорту вказаний житловий будинок має загальну площу 111,3 кв.м, житлову 64,9 кв.м. та складається із: кухні загальна площа 11,5 кв.м., допоміжна площа 11,5 кв.м., коридор 8,1 кв.м., допоміжна площа 8,1 кв.м., житлова 13,3 кв.м., житлова площа 13,3 кв.м., а всього 32,9, житлова площа 13,3 кв.м., допоміжна площа 19,6 кв.м., кухня загальна площа 9,0 кв.м., житлова 15,7 кв.м., допоміжна площа 15,7 кв.м., загальна площа 10,9 кв.м., житлова площа 10,9 кв.м., а всього загальна площа 35,6 кв.м., житлова площа 26,6 кв.м., допоміжна площа 9,0 кв.м., веранда загальна площа 8,5 кв.м., допоміжна площа 8,5 кв.м., кухня 9,3 кв.м, допоміжна площа 9,3 кв.м., житлова площа 16,2 кв.м., загальна площа 8,8 кв.м., житлова площа 8,8 кв.м., всього 42,8 кв.м., 25,0 кв.м., 17,8 кв.м. (а.с. 11-14).
На підставі актів складених працівниками КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» підтверджується факт реєстрації та не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30, 31).
Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до абз. 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
За змістом ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Достовірно встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є у спільній частковій власності сторін.
Позивачка звернулася з позовом з підстав, передбачених ст. 356 ЦК України, згідно якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Таким чином, оцінюючи здобуті у справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є законними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 6090 грн. 00 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. 9, ст. 41, ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, ст.ст. 11, 12, 15, 16, 20, 316-319, 321, 355, 358, 369 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, ч. 4 ст. 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-228, 360-7 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення частини житлового будинку та земельної ділянки в натурі задовольнити.
Виділити ОСОБА_2 в натурі ? частину земельної ділянки від загальної площі 0,1422 Га по АДРЕСА_1, у відповідності до схеми розподілу земельної.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 6090 грн. 00 коп.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: