Ухвала
іменем україни
13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,
Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів, за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що її чоловік ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України на посаді командира кадру протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону 55 окремої артилерійської бригади.

ІНФОРМАЦІЯ_1 під час кросу ОСОБА_2 помер внаслідок гострого панкреатиту у формі панкреонекрозу, його смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до акта спеціального розслідування, складеного 22 квітня 2008 року, смерть настала внаслідок захворювання та пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

У постанові військово-лікарської комісії Південного регіону, прийнятій на підставі протоколу від 12 червня 2008 року № 217, зазначено, що захворювання ОСОБА_2 гострий панкреатит у формі панкреонекрозу, яке призвело до смерті, пов`язане з проходженням військової служби.

Відповідач відмовився виплатити їй одноразову грошову допомогу.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2010 року, позов задоволено.

Зобов`язано відповідача нарахувати, а ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити їй одноразову грошову допомогу в розмірі десятирічного грошового забезпечення за останньою посадою на день смерті ОСОБА_2 .

У квітні 2010 року нею направлено виконавчий лист на виконання, а 18 травня 2011 року відкрито виконавче провадження та зобов`язано відповідача сплатити стягнуту судом суму у семиденний строк з моменту отримання постанови про відкриття провадження.

На думку позивача, відповідач під різними приводами уникав виконання рішення суду, в результаті чого вона лише у грудні 2011 року отримала належні їй кошти. Вважала, що на підставі ст. 625 ЦК України має право вимагати стягнення з Міністерства оборони України на її користь коштів на відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з затримкою виплати належних їй за законом коштів в порядку виконання судового рішення за період з 12 червня 2008 року по 31 вересня 2012 року в розмірі 51 575 грн 16 коп.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 46 098 грн інфляційних втрат за період з 03 листопада 2008 року по 16 листопада 2011 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 21 квітня 2008 року під час виконання обов`язків військової служби помер ОСОБА_2 , який був чоловіком позивачки ОСОБА_1 .

У листопаді 2008 року Міністерством оборони України відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2011 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірними дії Запорізького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги сім`ї померлого військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язано Міністерство оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України нарахувати, а Запорізький військовий комісаріат виплатити одноразову грошову допомогу дружині померлого ОСОБА_2 ОСОБА_1 , обчислену відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2008 року № 409, в розмірі десятирічного грошового забезпечення за останньою посадою військовослужбовця.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України від 18 травня 2011 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 19 квітня 2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі № 2-а-210/2010.

З листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 17 листопада 2011 року № 248/3/6/8441/105 вбачається, що 16 листопада 2011 року останнє перерахувало ІНФОРМАЦІЯ_3 грошові кошти в сумі 141 840 грн для здійснення виплати позивачці.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від 03 грудня 2012 року закінчено виконавче провадження в зв`язку з його фактичним виконанням на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

21 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення з Міністерства оборони України на її користь коштів на відшкодування інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з затримкою виплати належних її за законом коштів у зв`язку зі смертю її чоловіка у розмірі 51 575 грн 16 коп. за період 12 червня 2008 року по 31 вересня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення цієї статті поширюються на порушення договірного зобов`язання. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, яка передбачає, що у випадах, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішень суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 цього Кодексу за наявності правовідносин між сторонами, які регулюються нормами іншого законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач, який своєчасно не виплатив одноразову грошову допомогу, порушив свої грошові зобов`язання, а тому зобов`язаний виплатити на користь позивача суму боргу, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір виник у зв`язку з тривалим, на думку позивачки, невиконанням рішення суду про зобов`язання Міністерства оборони України перерахувати та виплатити їй одноразову грошову допомогу відповідно до ст. ст. 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище норм та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана