Справа № 361/1927/16-ц
Провадження № 2/361/1558/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Маценко Н.П.

при секретарі Телепі Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 07.10.2015 року, укладені між ним та ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за № № 4458,4461; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь житловий будинок та земельну ділянку за адресою м. Бровари, вул. Драгоманова, 99.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,10 га кадастровий номер 000640399 та розташованого на ній житлового будинку площею 110,88 кв.м за адресою м. Бровари, вул. Драгоманова, 99.

У вказаному будинку він не проживав. 21.11.2015 року, прибувши до належного йому нерухомого майна побачив, що присадибна земельна ділянка розчищена на дверях будинку встановлено навісний замок.

Із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що житловий будинок та земельна ділянка відчужені на користь відповідача на підставі договорів купівлі-продажу від 07.10.2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за № № 4458,4461. Вказані договори він не укладав та не підписував, жодних коштів не отримував. На момент їх посвідченні у період з 16.08.2015 року по 21.11.2015 року перебував за межами України, тому ніяк не міг бути присутнім у нотаріуса.

Враховуючи ту обставину, що оскаржувані правочини ним не підписувалися, вони не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, тому повинні бути визнані судом недійсними у порядку ст. 215 ЦК України, а нерухоме майно з підстав недійсності правочинів повернуте у його володіння.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги у заявленому обсязі підтримав, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, пояснила, що правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними відсутні, оскільки доказів, які б свідчили, що ОСОБА_1 був відсутній на момент їх посвідчення на території України у матеріалах справи не має. Спірні правочини вчинені у письмовій формі, є нотаріально посвідченими. Просить у позові відмовити.

Представник відповідача допитувалася судом у якості свідка, так остання пояснила, що дружина відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 є її рідною сестрою. Вона особисто здійснювала перевірку всіх документів на підставі яких посвідчувалися оскаржувані правочини, претензій до документів не було. Підпис договорів у нотаріальній конторі відбувся швидко, при цьому ОСОБА_1 написав розписку про отримання коштів за договором у розмірі 85000 доларів США.

Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, направив листа з проханням розглядати дану справу у його відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що 17.05.2007 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою м. Бровари, вул. Драгоманова, 99.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03.09.2013 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями загальною площею 288,6 кв.м, житлова площа 110,88 кв.м за адресою м. Бровари, вул. Драгоманова, 99.

Із матеріалів справи вбачається, що 07.10.2015 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 посвідчено договори купівлі-продажу зареєстровані у реєстрі № 4461,4458 згідно із якими ОСОБА_1 передав. А ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою м. Бровари, вул. Драгоманова, 99, кадастровий номер 000640399 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з відповідними надвірними будівлями № 99 по вул. Драгоманова у м. Бровари загальною площею 288,6 кв.м, житловою 110,88 кв.м.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно із розясненнями, що містяться у п. 21, 22, 23, 26 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02. 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями ст.388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем майна та котра набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст.387 та 388 ЦК.

У даному випадку позовні вимоги про повернення (витребування) майна у обґрунтовані позивачем згідно зі ст. ст. 215, 216 ЦК України, тобто із підстав недійсності правочину.

Суд у порядку ч. 4 ст. 10 ЦК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав. Разом до початку розгляду справи по суті, не зважаючи на сприяння та розяснення суду, представник позивача не змінив підстав та предмету позову, підтримав позовні вимоги у заявленому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Н. П. Маценко