Номер провадження: 22-ц/785/4506/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Цюри Т.В., Кравця Ю.І.

при секретарі: Лопотані В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 22 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Южного міського суду Одеської області з позовом, який вподальшому уточнила, до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 16 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар ? частки квартири АДРЕСА_1. Мотивуючи свої вимоги тим, що 16.02.2015 року вона подарувала своїй онукі ОСОБА_3 ? частку квартири АДРЕСА_1. Однак, як зазначає позивач, договір дарування було укладено під тиском онуки, яка знаючи про те, що психоемоційні навантаження для неї є нестерпними, систематично впродовж тривалих років провокувала істерики та скандали, шантажувала її безпомічним станом та вимагала подарувати будинок. Укладаючи даний договір, позивач вважала цей правочин договором довічного утримання. Онука обіцяла доглядати за нею, купувати їжу, ліки, речі, сплачувати комунальні послуги та нормально відноситися до неї. Однак, після підписання договору дарування, онука не виконує своїх обіцянок. Крім того, як зазначає позивач, вона не передавала ключі від квартири обдарованій, позивач продовжує проживати в ній разом з чоловіком та сплачує комунальні послуги. Дане житло для неї є єдиним і вона боїться залишитися на вулиці.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Южного міського суду Одеської області від 22 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що16.02.2016 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдарованою, був укладений договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі за № 292. Оригінал договору дарування, наданий стороною відповідача, був оглянутий судом у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з встановленої послідовності та свідомості дій позивача при укладені 16.02.2015 року договору дарування ? частки квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_3. Позивачем не надані докази наявності її помилки щодо прав та обовязків сторін у договорі дарування, який вона підписала (безоплатний характер договору дарування, наявність хронічного захворювання, який вимагає потреби в догляді тощо).

Такий висновок відповідає встановленим у справі обставинам і є правильним.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

З розяснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від №9 від 06.11.2009 року, вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У справі, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції звернув увагу на те, що заявлені вимоги не обґрунтовані обставинами і не доведені належними доказами про наявність помилки, яка полягала у неправильному сприйнятті позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. При цьому суд набув висновку, що грунтується на встановленому факті наявності послідовності та свідомості волевиявлення ОСОБА_2 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача 1/2 частини квартири, в якій вона проживає разом чоловіком, що також є власником ? частини цієї квартири. Судом не встановлено, а позивачкою не надано належних доказів, що вона будучи особою похилого віку, яка за станом здоровя дійсно потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного її утримання, і, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

В засіданні судової колегії представник ОСОБА_2 утруднився пояснити деталі утримання ОСОБА_2, про яке вона домовлялася з своєю внучкою ОСОБА_3 і в чому таке утримання мало полягати придбанні продуктів, одягу, зуття, оплата комунальних послуг або допомога у грошовому еквіваленті чи змішана допомога з наданням послуг безпосереднього догляду у вигляді купання, прання та прибирання житла.

Також представник ОСОБА_2 не зміг надати конкретну відповідь на питання чому в договорі, який укладала ОСОБА_2 не було відображено жодної умови, які хоча б нагадують чи можуть нагадувати елементи і сутність договору довічного утримання. Не надавши такої відповіді представник позивача не клопотав про витребування такої інформації від своєї довірительки ОСОБА_2

При цьому представник ОСОБА_2 пояснив, що витрати, пов`язані з укладенням договору дарування несла саме ОСОБА_2

В засіданні судової колегії третя особа ОСОБА_5 пояснив, що він був проти укладеня договору дарування його дружиною на користь внучки, але позивач все ж таки його уклала. Він чув, як внучка умовлляла його дружину на укладення договору дарування обіцяючи її доглядати.

З листа приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, направленого до суду першої інстанції вбачається, що при укладенні договору дарування ним були виконані всі вимоги законодавства, сторонам ретельно роз`яснено зміст і значення договору дарування, перевірено чи відповідає його зміст вимогам закону і дійсним намірам сторін. Сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами законодавства, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, розуміли значення своїх дій, підтвердили вільність волевиявлення. Для вчинення договору дарування, ОСОБА_2 у відповідних інстанціях були замовлені та надані нотаріусу звіт про оціночну вартість об`єкту оцінки (спірної квартири), довідка про зареєстрованих у квартирі особах, лист БТІ про наявність державної реєстрації права власності на відчужувану квартиру. Нотаріус сформував зміст правочину з усного волевиявлення Дарувальниці ОСОБА_2 та обдаровуваної ОСОБА_3 (а. с. 52).

В засіданні судової колегії представник ОСОБА_3 пояснив, що ініціатором укладення договору дарування була саме ОСОБА_2 і той факт, що вона особисто несла всі витрати зайвий раз спростовує її потребу у фінансовій допомозі. В грудні 2015 року ОСОБА_3 народила другу дитину, якій на даний час немає і півроку, і тому незрозуміло про яку особисту допомогу вона могла домовлятися з позивачем з огляду на те, що не приховувала від неї нмір народити дитину. Позивач до укладення договору дарування у лютому 2015 року, зновтаки добровільно заповідала свою частку у спірній квартирі внучці. Своє бажання формити договір дарування пояснювала побоюванням, що заповіт потім можуть оскаржити спадкоємці першої черги і щоб з цього боку не було у ОСОБА_3 проблем. Проте після укладення договору дарування будучи під впливом свого чоловіка ОСОБА_5, позивач почала оспорювати дійсність договору дарування. При цьому первісно вона обгрунтовувала свої вимоги тим, що нібито відповідач вчинила відносно неї психічне насильство, яке продовжувалося тривалий час, внаслідок чого вона вимушена була подарувати внучці свою частку у квартирі. Потім після вступу у справу адвоката, ОСОБА_2 змінила підстави позову і з огляду на існуючу практику Верховного Суду України щодо визнання недійсним договору дарування вчиненого внаслідок помилки, почала стверджувати, що при укладенні договору дарування вона помилилася, оскільки бажала укласти договір довічного утримання. При цьому будь-яких доказів на підтвердження цього позивач не надала ані в суді першої інстанції ані в апеляційному суді. Всі доводи апеляційної скарги повністю дублюють уточнену позовну заяву і зведені тільки до переоцінки викладених в уточненому позові обставин.

Дані обставини були правильно встановлені та вірно оцінені міським судом, який розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування внаслідок помилки, набув обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не було доведено укладення оспорюваного договору дарування, як вчиненого під впливом помилки, оскільки позивачка та відповідачка між собою є бабою та внучкою відповідно, позивачка за власним бажанням здійснила дії на розпорядження належним їй майном 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, уклавши 18 березня 2014 року заповіт на відповідачку ОСОБА_3, а в послідуючому, 16 лютого 2015 року, і договір дарування, який посвідчував один і той же самий нотаріус ОСОБА_4

Не ставлячи під сумнів наявність у позивача процесуального права до початку розгляду справи по суті змінювати підставу або предмет позову, судова колегія тим не менше звертає увагу на підстави, якими позивач на протязі розгляду справи в суді першої інстанції обґрунтовувала заявлені вимоги про недійсність договору дарування.

Первісно позивач обґрунтовувала заявлені вимоги одночасно насильством, помилкою та вичненянм правочину внаслідок тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Насильство полягає у психічному або фізичному тиску на особистість контрагента або його близьких з метою спонування його до вчинення правочину. Внаслідок такого насильства воля учасника формується проти волі. Тобто наявна невідповідність волі та волевиявлення.

«ОСОБА_1 волі» спостерігаєтьсяі при укладенні правочину внаслідок помилки, що певним чином об`єднує статті 229-231 (помилка, обман, насильство). Однак на відміну від психічного чи фізичного тиску на особу чи її близьких для досягнення дефекту її волі щодо укладення правочину, який має місце при насильстві і завдяки якому досягається оспорюваний правочин, під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Вчинення правочину під впливом тяжкої обставини або на вкрай невигідних умовах передбачає, що особа має вчиняти такий правочин вільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тобто одночасне зазначення позивачем вказаних підстав у первісній редакції позовної заяви, вказує на їх взаємовиключність.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним має довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має суттєве значення.

Встановлені у справі обставини не свідчать, що позивач дійсно мала на увазі укладення договору довічного утримання та помилково уклала договір дарування.

Доказів на підтвердження того, що позивач помилилася при укладенні оспорюваного договору дарування і не розуміла, що вона саме подарувала свою частку внучці, не надано.

Допитана у якості свідка дочка ОСОБА_2 ОСОБА_6 показала, що про укладенні договору дарування між її матір`ю та її дочкою ОСОБА_3 їй стало відомо вже після його укладення, коли під час сварки в її пристуності ОСОБА_2 говорила ОСОБА_3, що вона саме подарувала їй квартиру.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють обставини та обґрунтування, які наведені в позовній заяві і зведені до переоцінки обставин встановлених в суді першої інстанції. При цьому будь-яких доказів, які б не були досліджені або були досліджені міським судом з порушенням закону чи у дослідженні яких позивачці було неправомірно відмовлено, ОСОБА_2 до апеляційної скарги не додано та під час розгляду справи в апеляційному суді не представлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом належним чином не враховані і не оцінені показання трьої особи ОСОБА_5 не можуть бути взятими до уваги, оскільки самі по собі вказані пояснення не відповідають встановленим у справі обставинам і не узгоджуються з іншими доказами, які належним чином досліджені міським судом. Водночас відповідачем зазначалося в суді першої інстанції, що саме незгода ОСОБА_5 з даруванням його дружиною ОСОБА_2 належної їй частки квартири стала збуджуючим чинником для оспорювання нею договору дарування, який з її ж ініціативи свого часу і був укладений.

Доводи апеляційної скарги про несплату відповідачкою комунальних платежів самі по собі не є підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

Т.В Цюра