Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1А,
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 426/2395/14-ц
Провадження № 22ц/782/225/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Єрмакова Ю.В.,

суддів : Карташова О.Ю., Дронської І.О.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду суду Луганської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, після уточнення якого остаточно просила виділити їй із спільного майна подружжя, визнавши за нею право особистої приватної власності на:

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 462 000,00 (чотириста шістдесят дві тисячі) грн.;

- другий поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 (триста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят вісім грн. 54 коп.)

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн. (триста тисяч шістсот сімдесят девять грн. 15 коп.), а всього вартістю 2 398 847,69 грн. (два мільйони триста девяносто вісім тисяч вісімсот сорок сім гривень 69 коп.).

Виділити ОСОБА_2 із спільного майна подружжя, визнавши за ним право особистої приватної власності на :

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1 081 000,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча) грн.;

- перший поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вилиці Кірова в місті Луганську площею 295,4 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00 (сто пять тисяч двісті сімдесят шість) грн. , а всього вартістю 2 485 776 ,00 коп.(два мільйони чотириста вісімдесят пять тисяч сімсот сімдесят шість гривень 00 коп.).

Визнати земельну ділянку 64 по вулиці К.Маркса в місті Луганську особистою приватною власністю ОСОБА_3.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ? частку різниці у вартості майна, що буде належати на праві особистої приватної власності кожній із сторін у даній справі, а саме суму в розмірі 43 464,16 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 12 375 грн., що були внесені позивачкою як її доля в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційні системи».

В обгрунтування позову зазначила, що з 27.11.1999 року вона з ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, зареєстрованому в Жовтневому районному відділі реєстрації актів громадянського стану м. Луганська, актовий запис 741. Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 12.01.2015 р. шлюб було розірвано.

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 було придбано таке спільне майно:

3/8 частки житлового будинку 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську, що були придбані ОСОБА_3 за спільні кошти зі згоди її чоловіка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29.01.2000 р..

5/8 часток цього нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_3: 5/16 часток вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 22.08.2002 р. державним нотаріусом Четвертої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим номером 1-1143 та ще 5/16 часток на підставі договору дарування посвідченого 14.10.2002 р. приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5 за реєстровим номером 231.

На цей час житловий будинок 64 по вулиці К. Маркса в місті Луганську належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.08.2009 р. виконавчим комітетом Ленінської районної у місті Луганську ради, яке видане після реконструкції будинку замість трьох попередніх правовстановлюючих документів, що перелічені вище. Зміна загальної та житлової площі будинку після його реконструкції не впливає на розмір часток кожного із співвласників у нерухомому майні.

Згідно висновку судового експерта № 4/15 від 03.04.2015 р. дійсна ринкова вартість житлового будинку № 64 по вулиці К. Маркса в місті Луганську складає 1 120 000,00 грн., вартість 3/8 часток становить 420 000,00 грн.; дійсна ринкова вартість господарських споруд та будівель становить 112 000,00 грн., вартість 3/8 часток становить 42 000,00 грн.

Таким чином, сукупна вартість 3/8 часток житлового будинку із господарськими спорудами та будівлями (тобто вартість спільного майна подружжя ОСОБА_3) складає 462 000,00 грн.

2. Квартира АДРЕСА_1, яка була придбана подружжям ОСОБА_3 у рівних частках за договором купівлі - продажу квартири, посвідчений 22.07.2008 р. приватний нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 5139.

Дійсна ринкова вартість вказаної квартири, відповідно до висновку судового експерт: №4/15 від 03.04.2015 р., складає 240 000,00 грн.

3.Нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську, що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 6622068, виданого 22.07.2013 р. відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майне Реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції.

Згідно висновку судового експерта № 4/5 від 03.04.2015 р. дійсна ринкова вартість даного нерухомого майна складає 1 081 000,00 грн.

4.Прибудоване нежитлове приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганськ, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу; нежитлового приміщення, посвідченого 27.12.2007 р. приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_7 за реєстровим номером 5080.

Згідно висновку судового експерта № 4/15 від 03.04.2015 р. дійсна вартість даного нерухомого майна складає 2 599 000,00 грн.

5.Автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на імя ОСОБА_3, який придбано під час шлюбу. Згідно висновку судового експерта № 3 від 03.04.2015 р. дійсна ринкова вартість даного автомобілю становить 300 679,15 грн.

6.Автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 зареєстрований на імя ОСОБА_2, що був придбаний в період шлюбу. Згідно висновку судового експерта № 3 від 03.04.2015 р. дійсна ринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 336 668,54 грн.

7.Автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, зареєстрований на імя ОСОБА_2, який придбано під час шлюбних відносин. Встановити дійсну ринкову вартість вказаного транспортного засобу не виявилося можливим оскільки відповідач, в порушення ухвали суду про проведення судової авто товарознавчої експертизи, у встановлений час не надав спірний автомобіль експерту для огляду, хоча під час судового засідання зобовязався це зробити. Через це судовий експерт був змушений визначити середню ринкову вартість даного автомобілю. Згідно висновку судового експерта № 3 від 03.04.2015 р. вона становить 105 276,00 грн.

8.Також під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 за спільні кошти було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційні системи» (ТОВ «ІС»). Згідно Статуту підприємств: має двох учасників: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожному з яких належить 50% статутного капіталу. Відповідно до п. 1 Розділу 4 Статуту підприємства, статутний капітал ТОВ «ІС» становить 24 750,00 грн. Частки в статутному капіталі розподілені між учасниками товариства (подружжям ОСОБА_3) по 50 % кожному, тобто частка Позивачки складає 12 375,00 грн. Після припинення шлюбних відносин з метою уникнення подальших конфліктів з приводу управління бізнесом ОСОБА_3, як то передбачено Статутом, звернулася до загальних зборів Товариства (тобто фактично до єдиного учасника, який залишився у складі ТОВ, - свого чоловіка) із заявою, що була посвідчена 28.05.2014 р. приватний нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_8 за реєстровим номером 759.

Згідно п. 4 розділу 5 Статуту ТОВ «ІС», учасник, який виходить має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці в статутному капіталі Товариства. Частина майна, що підлягає виплаті, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату виходу учасника з Товариства. Відповідно до висновку щодо вартості частини майна та прибутку учасника товариства, наданого ТОВ «Бухгалтерська - облікова фірма «Максим-Теко» за вих. № 28/05/14-01 від 28.05.2014 р..згідно діючого законодавства України, частка до виплати учасника Товариства ОСОБА_3, яка володіє 50% статутного капіталу, за даними фінансове звітності станом на 31 березня 2014 року складає 405 150 грн.»

Згідно вимог чинного законодавства та Статуту Товариства ОСОБА_2

Олександровичу як єдиному учаснику ТОВ «ІС», що залишився у складі підприємства, було направлено вищевказану заяву із повідомленням про проведення позачергових зборів, що підтверджується описом вкладення до листа на імя ОСОБА_2, квитанцією та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Тобто, з боку ОСОБА_3 було чітко дотримано вимог чинного законодавства та Статуту ТОВ «ІС».

Однак, відповідач на вказані збори не зявився і до цього часу ухиляється від вирішення питання щодо сплати Позивачці належної їй суми.

Питання стягнення вищевказаних коштів буде вирішуватися, у разі потреби, у господарському суді, до компетенції якого відносить розгляд корпоративних спорів.

Однак у даному процесі вважає за необхідне порушити питання щодо стягнення із відповідача 50% статутного капіталу, оскільки його було сформовано під час перебування сторонами даної справи у шлюбі за рахунок спільних коштів, а на цей час ОСОБА_2 залишився єдиним засновником підприємства, про що свідчать документи, перелік яких наведено вище. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачці грошові кошти у розмірі 12 376 грн.

Під час шлюбу ОСОБА_3 була приватизована земельна ділянка 64 по вулиці К. Маркса в місті Луганську.

Також, зазначила, що спір про поділ спільної квартири АДРЕСА_2 відсутній, оскільки сторонам належить на праві власності по ? частці вказаної квартири і жодна із сторін не заявила вимог про сплату іншій стороні грошової компенсації за належну їй частку, у звязку з чим просила задовольнити позов.

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, після уточнення якого (від 5 жовтня 2016 року) остаточно просив:

- визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку №64 по вул. К.Маркса в м.Луганськ;

визнати за ним право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0673 га по вул. К.Маркса 64 в м.Луганськ з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину житлового будинку №64 по вул.К.Маркса в м.Луганськ.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0673 га по вул. К.Маркса 64 в м.Луганськ з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд.

Визнати за ним право власності на прибудоване нежитлове приміщення площею 588,9 кв.м. №40 в будинку №6 по вул.Кірова в м.Луганськ.

Визнати за ним право власності на прибудоване нежитлове приміщення площею 149,5 кв.м. №39 в будинку №6 по вул.Кірова в м.Луганськ.

Виділити ОСОБА_3 у власність автомобіль РЕUGEОТ 308, державний номер НОМЕР_2.

Виділити йому у власність автомобіль НONDА СR-V, державний номер НОМЕР_1.

Виділити йому у власність автомобіль НОМЕР_4.

В обґрунтування позову зазначив, що з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.11.1999 року по 23.01.2015 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. В літку 2014 року вони всі переїхали з постійного місця проживання в м.Луганськ в звязку з тимчасовою окупацією даної території України. Він з дітьми та своїми батьками 01.07.2014 року зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради. З цієї дати діти постійно проживають з ним та перебувають на його утриманні. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2015 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей з ним та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку, а тому просить відступити від рівності часток, зазначивши також, що будинок по вул. К. Маркса, 64 внаслідок капітального ремонту та проведених добудов збільшився в інвентарній вартості в 10 разів, що є істотним збільшенням, на добудову и ремонт нежитлових приміщень та придбання автомобілю він позичав гроші у свого батька, а також брав кредити, у звязку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Суд вирішив виділити ОСОБА_3 із спільного майна подружжя, визнавши за нею право особистої приватної власності на :

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 462 000,00 (чотириста шістдесят дві тисячі) грн.;

- другий поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль НОNDА СR-V 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 (триста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят вісім грн. 54 коп.)

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн. (триста тисяч шістсот сімдесят девять грн. 15 коп.), а всього вартістю 2 398 847, 69 грн. (два мільйони триста девяносто вісім тисяч вісімсот сорок сім грн. 69 коп.)

Виділити ОСОБА_2 із спільного майна подружжя, визнавши за ним право особистої приватної власності на :

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю1 081 000,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча) грн.;

- перший поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вилиці Кірова в місті Луганську площею 295,4 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто 1 девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3 вартістю 105 276,00 (сто пять тисяч двісті сімдесят шість) грн. , а всього вартістю 2 485 776 ,00 коп.(два мільйони чотириста вісімдесят пять тисяч сімсот сімдесят шість гривень 00 копійок).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частку різниці у вартості майна, що буде належати на праві особистої приватної власності кожній із сторін у даній справі, а саме суму в розмірі 43 464,16 грн. (сорок три тисячі чотириста шістдесят чотири грн. 16 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на рахунок спеціального фонду державного бюджету України недоплачену суму судового збору у розмірі 1956 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_2 із спільного майна подружжя, визнавши за ним право особистої приватної власності на:

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1 081 000,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча) грн.;

- перший поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вилиці Кірова в місті Луганську площею 295,4 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00 (сто пять тисяч двісті сімдесят шість) грн.

Виділити ОСОБА_3 із спільного майна подружжя, визнавши за нею право особистої приватної власності на :

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 462 000,00 (чотириста шістдесят дві тисячі) грн.,

- другий поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот) грн.;

- автомобіль НОNDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 (триста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят вісім грн.. 54 коп.)

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн. (триста тисяч шістсот сімдесят девять грн.. 15 коп.), а всього вартістю 2 398 847, 69 грн. (два мільйони триста девяносто вісім тисяч вісімсот сорок сім гривень 69 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та задовольнити його позов.

Іншою стороною рішення суду не оскаржується.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, в судовому засіданні її представник вважав за можливим розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Такі вимоги закону судом першої інстанції у повній мірі не дотримано.

Задовольняючи частково вимоги сторін, суд виходив з того, що відповідачем не заявлено вимог про визнання будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями спільним сумісним майном подружжя, також відсутні докази збільшення вартості будинку№64 по вул. К.Маркса в місті Луганську під час шлюбу за рахунок використання в інтересах сімї для реконструкції і добудови цього будинку та придбання і добудови іншого нежитлового нерухомого та рухомого майна, отриманих у борг коштів в установах банків та у його батька, також не доведено проживання та утримання ним дітей для збільшення його частки до 2/3 у вказаному будинку, земельна ділянка за адресою №64 по вул. К.Маркса в місті Луганську отримана позивачкою у порядку приватизації, тому є її особистою власністю, отже спірним сумісним майном подружжя сторін є наступне майно:

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями;

- прибудоване нежитлове приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську

- автомобіль НОNDА СR-V 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1,

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2,

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3. , в якому кожний з них має право на ? частину і виходячи з цієї частки, суд поділив вказане майно у натурі за визначеним у рішенні суду варіантом.

Судова колегія вважає, що суд таких висновків дійшов помилково, виходячи з наступного.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Тобто, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що з 27.11.1999 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому в Жовтневому районному відділі реєстрації актів громадянського стану м. Луганська, актовий запис 741. Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 12.01.2015 р. їх шлюб було розірвано.

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 спільно було придбано таке майно:

- автомобіль НОNDА СR-V 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 (триста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят вісім грн. 54 коп.) на імя ОСОБА_2,

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн. (триста тисяч шістсот сімдесят девять грн. 15 коп.) на імя ОСОБА_3 ,

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 149,5 кв.м вартістю1 081 000,00 (один мільйон вісімдесят одна тисяча) грн на імя ОСОБА_2;

- два поверхи прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вилиці Кірова в місті Луганську площею 588,9 кв.м. вартістю 2 599 000, 00 (один мільйон двісті девяносто девять тисяч пятсот грн кожний на імя ОСОБА_2 ;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3. і вартістю 105 276,00 (сто пять тисяч двісті сімдесят шість) грн. на імя ОСОБА_2;

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську , що були придбані на імя позивачки за договором купівлі-продажу від 29.01.2000 р..

а всього вартістю 4 422 623 ,69 коп.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, та не заперечуються сторонами.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що вказане майно:

- автомобіль НОNDА СR-V 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1,

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2,

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 149,5 кв.м.;

- два поверхи прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 588,9 кв.м.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, - є спільним сумісним майном сторін у рівних частках, які підлягають поділу між сторонами.

Що стосується житлового будинку 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську, суд помилково дійшов висновку, що спільним сумісним майном сторін є тільки 3/8 частки цього будинку, які слід залишити позивачці з компенсацією вартості частини відповідача за рахунок іншого майна, оскільки частка відповідача є незначною і виділена бути не може у натурі.

Згідно ст.62 Сімейного Кодексу якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що після придбання сторонами 3/8 часток будівлі № 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську, інші 5/8 часток будинку 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську у порядку спадкування та дарування отримала особисто позивач ОСОБА_3, та нею отримане свідоцтво про право власності на весь будинок.

З матеріалів справи також вбачається, що сторони за договором купівлі-продажу придбали право власності на ідеальну 3/8 частку будинку, весь будинок згідно договору купівлі-продажу мав 62,9 кв. м (а.с.89 Т.1) житлової площі, вартість його складала 28133 гр., і після того, як позивач стала власницею інших ідеальних частин, їх частки в будинку в натурі не виділялися.

Протягом вказаного періоду знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі зазначений будинок сторонами у цілому реконструювався, добудовувався, ремонтувався.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

До куплених приміщень вони в 2002 році прибудували добудову АІ-1 загальною площею 26.1 кв.м. Прибудова узаконена рішенням виконкому № 208 /33 від 20.06.2002 року. Згідно техпаспорту на будинок станом на 09.08.2002 року загальна площа будинку становила 141,4 кв.м., основна -67,7 кв.м., будинок мав інвентарну вартість 44 224 грн..

Оскільки основна частина будинку була побудована в 1925 р., будинок потребував ремонту та укріплення, тому після отримання позивачкою іншої частки будинку вони за спільні кошти та спільною працею провели капітальний ремонт будинку та виконали прибудову жилої мансарди площею 81,4 кв.м. та житловою площею 34,0 кв.м.

Перед проведенням добудови другого поверху (житлової мансарди) сторони укріпили увесь фундамент, стіни будинку обшили сайдингом , поміняли усі вікна і двері, в будинку поміняли перегородки, всередині будинок наново поштукатурили та провели усі необхідні будівельні оздоблювальні роботи, щоб надати будинку сучасного вигляду. На першому поверсі зняли та настелили підлогу, покрили її ламінатом , плиткою. В санвузлах та кухні були зроблені підлоги з підігрівом. В будинку замінили усю сантехніку, опалення, інженерні мережі. Повністю відновлені стелі першого поверху. Перекриття першого поверху покрили суцільним монолітним поясом, на якому побудували другий поверх (житлову мансарду). Увесь будинок перекрили новою покрівлею.

На даний час увесь будинок має 214,3 кв.м. загальної площі та 104,7 кв.м. житлової площі згідно даних техпаспорту станом на 26.11.2008 року. Станом на 2008 рік будинок мав інвентарну вартість 460758 грн..

Також сторони побудували нові господарські споруди, гараж, сарай, навіс, частково замінили огорожу, встановили нові автоматичні ворота та калитку. Провели благоустрій на садибі, проклали доріжки, висадили газонну траву, ландшафтне освітлення , встановили дитячі гойдалки . Зробили вїзд для автомобілів із системою антиобледеніння .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, технічними паспортами на будинок, актом прийомки в експлуатацію, рішеннями виконкому , свідоцтвом про право власності, витягом з реєстру права власності, з яких вбачається зміна вказаного домоволодіння та збільшення його вартості, рішеннями про прийняття будівель до експлуатації.

В техпаспорті станом на 2008 рік відображені зміни в будматеріалах, з яких побудовані будинок , прибудови та господарські споруди, вказані роки будівництва, які припадають на період знаходження сторін у шлюбі.

Також вказані обставини не заперечуються позивачкою ОСОБА_3

Разом з тим, доказів про те, що вартість вказаного домоволодіння на час завершення його реконструкції у порівнянні з його вартістю на час придбання збільшилася не за рахунок вкладення сторонами додаткових коштів у його ремонт, реконструкцію та до будівлю, а за рахунок інших обставин, зокрема внаслідок перерахунку його первісної вартості у звязку зі змінами у законодавстві та інфляцією та інших обєктивних підстав, на що посилається позивачка, суду не надано.

Посилання представника позивачки на звіт про оцінку спірного житлового будинку, який було надано в апеляційній інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки цей звіт не був предметом судового розгляду в суді першої інстанції і представником не зазначено поважних причин, які б унеможливлювали надати допустимі та належні докази щодо вартості вказаного спірного будинку в суді першої інстанції.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спірне домоволодіння - будинок 64 по вулиці К.Маркса в м.Луганську, в якому право власності на нього оформлено на імя позивачки, однак фактично частки належать, як позивачці, так і відповідачеві, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, тобто, збільшилася вартість, як особистої частки позивачки, так і спільної сумісної частки сторін у спірному будинку, а тому є підстави вважати його обєктом права спільної сумісної власності подружжя у цілому в рівних частках.

Висновки суду про те, що відповідачем не заявлялися вимоги про визнання вказаного будинку спільним сумісним майном подружжя, є помилковими, не відповідають обставинам справи, оскільки, як вбачається зі змісту зустрічного позову, саме з таких вимог і випливає його вимога про визнання за ним права власності на частку у будинку.

При цьому, доводи апелянта про те, що у спірному будинку йому має бути збільшена частка до 2/3 часток з урахуванням знаходження у нього на утриманні спільних дітей, на увагу не заслуговують.

Частинами 2, 3 статті 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вимагаючи визнати за ним 2/3 частин будинку, відповідачем не надано доказів наявності передбачених вказаною правовою нормою обставин, які дають суду право збільшити розмір частки одного з подружжя, рішення суду про визначення місця проживання дітей з відповідачем та стягнення на їх утримання аліментів, на яке він посилається, на даний час скасовано.

Таким чином, судова колегія вважає, що спірне домоволодіння є спільної сумісною власністю сторін , де кожен з них має право власності по ? його частині.

Отже, в цій частині позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з визнання за ним та позивачкою права власності на спірне домоволодіння по ? частці за кожним в ідеальних частках, а рішення суду скасуванню в частині повної відмови відповідачеві ОСОБА_3 у цих вимогах.

Також, з урахуванням того, що судом неправильно визначена частка відповідача у спірному будинку, судова колегія вважає, що суд також безпідставно виділив спірний будинок на користь позивачки з компенсацією вартості частини відповідача за рахунок іншого майна.

Так, відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд України в пункті 25 постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 розяснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-2811цс15, яка відповідно до положень ст.365-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до цієї статті, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пленум Верховного Суду України у п.5 Постанови № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснив, що при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, посилаючись на неможливість поділу в натурі 3/8 часток спірного будинку з виділом відповідачеві належної йому частки, просила залишити їй 3/8 частки у рахунок її долі з компенсацією вартості частки відповідача за рахунок іншого майна, проти чого заперечував відповідач.

Однак, як зазначено вище, частка відповідача у вказаному домоволодіння складає після реконструкції, не 3/16 (3/8 : 2) часток, а ? частку.

При цьому позивачкою не надано доказів, що спірний житловий будинок є неподільною річчю, тобто не може бути реально поділений між сторонами, або не може бути встановлено порядок конкретного користування ним, попереднє внесення нею на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми також відсутнє, інших, заслуговуючих уваги її інтересів, позивачкою не наведено, спірні питання щодо дітей, чиї інтереси мають бути враховані, між сторонами не вирішено, крім спірного будинку сторони на праві власності мають ще інше житлове приміщення, тобто обоє фактично забезпечені житлом.

За таких обставин, у суду не було підстав для виділу будинку повністю у рахунок позивачки з компенсацією відповідачеві вартості його частки за рахунок іншого майна, а тому суд помилково дійшов такого висновку.

Отже, на думку колегії суддів, у даному випадку суд мав визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишати майно у спільній частковій власності сторін, однак суд не врахував вказані вимоги закону та залишив будинок у власності позивачки, тому в цій частині рішення суду також підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову позивачки в цій частині.

Що стосується висновків суду стосовно поділу в натурі обєкта нерухомого майна прибудованого нежитлового приміщення № 40 за адресою м. Луганськ вул.Кірова 6, то судова колегія вважає, що в цій частині суд дійшов правильного висновку про поділ його в натурі, з виділом кожному з сторін у рахунок його частки , яка становить ?, окремого поверху, а саме: позивачці другого поверху, як вона просила, відповідачеві першого. При цьому відповідачем не надано з цього приводу ніяких заперечень.

Такий варіант визнано доцільним згідно висновку будівельно-технічного дослідження №56/15 від 14.11.2015 р.

Інших варіантів поділу суду не надано, з зазначеного висновку вбачається, що при запропонованому варіанті не потрібно проводити будь-яких значних переоблаштувань, обидва поверхи мають окремі виходи, і тому можуть бути використані сторонами незалежно один від одного.

Доводи апелянта про те, що вказаний обєкт нерухомості має бути передано йому повністю, оскільки на його ремонт та добудову ним затрачено кошти, отримані ним у кредит в банку, який ще не погашено, та кошти отримані у борг від батька, і на суму цих боргів має бути збільшена його частка, на увагу не заслуговують, оскільки вказане майно придбано у період знаходження сторін у шлюбі і тому воно є спільним сумісним майном подружжя.

Крім цього, судова колегія також вважає, що суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання за відповідачем права власності на 2/3 частки земельної ділянки 64 по вулиці К. Маркса в місті Луганську, збільшеної з урахуванням певних зазначених ним обставин.

Однак висновки суду про те, що відповідач взагалі не може претендувати на цю земельну ділянку, є помилковими.

П. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, яка набула чинності з 13.06.2012 року та якою керувався суд, встановлює, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею/ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її/його користуванні або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

При цьому необхідно зазначити, що набута одним із подружжя у порядку безоплатної приватизації земельна ділянка підлягала поділу між подружжям в силу ст. 61 СК України за обставин, коли її набуття мало місце із 09 лютого 2011 року - дати набрання законної сили відповідними змінами до ст. 61 СК України.

Однак правовий статус такої земельної ділянки до 09 лютого 2011 року також мав певні особливості.

Виходячи зі ст. 30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-66цс12 від 11 червня 2012 року).

Такі ж норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, на підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, під час шлюбу позивачкою у 2004 році на своє імя була приватизована земельна ділянка 64 по вулиці К. Маркса в місті Луганську площею 0,0673га, на якій знаходиться спірне домоволодіння, належне сторонам на праві спільної часткової власності у розмірі по ? частині.

Спірна земельна ділянка приватизована позивачкою у встановленому порядку до введення в дію вказаної вище редакції ст. 57 п.5 Сімейного Кодексу України та до періоду дії вказаних положень ст. 61 Сімейного Кодексу України.

Згідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до вимог ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Ст. 377 ЦК України зазначає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, як випливає зі змісту вказаних правових норм, які діяли на момент приватизації позивачкою спірної земельної ділянки, отримана одним з подружжя в період шлюбу земельна ділянка шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а другий з подружжя, якщо на ній знаходиться будинок, якій є спільною частковою власністю, може вимагати визнання за ним права власності на частину земельної ділянки у разі поділу та виділу частини цього будинку на загальних підставах, а шляхом визначення його частки у такому майні.

Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 висловлена правова позиція згідно якої:

«Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України».

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 360-7 ЦПК України, сформульовані Верховним Судом України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах висновки є обов'язкові для усіх судів України правові позиції.

Як вбачається зі змісту зустрічного позову відповідачем заявлено вимоги стосовно спірної земельної ділянки про визнання за ним права власності на її частку, саме з положень ст. 120 ЗК України.

Отже, висновок суду, що спірна земельна ділянка є особистою власністю позивача ОСОБА_3, яка отримана у порядку приватизації і, а тому відповідач не може вимагати визнання за ним права власності на її частку, є помилковим, оскільки на вказаній земельній ділянці, як зазначено вище, знаходиться частка домоволодіння, яка належить відповідачеві.

Проте, вимоги відповідача про визнання за ним права власності на 2/3 частини, а за позивачкою на 1/3 частину спірної земельної ділянки, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, частки їх у домоволодінні, яке розташоване на цій земельній ділянці, складають по ? частці, а тому і частка, яка переходить до відповідача в земельній ділянці не може перевищувати вказаний розмір.

За таких обставин, судова колегія вважає, що є підстави для визнання за відповідачем права власності на ? частину спірної земельної ділянки, у звязку з переходом до нього ? частини домоволодіння, яке на ній знаходиться, а тому рішення суду про те, що його зустрічні позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення його вимог, як зазначено вище.

Висновки суду щодо відсутності підстав для включення до спільного сумісного майна сторін зобовязань за борговими зобовязаннями за кредитними договорами, є правильними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Судом встановлено, що в період знаходження у шлюбі відповідач займався підприємницькою діяльністю, у звязку з чим, як фізична особа підприємець, отримав в установах банків кредити, а саме : в установі банку «Укргазбанк» 800000грн., при цьому у кредитному договорі зазначено, що кредит видано для ведення підприємницької діяльності, кредитнимй договір в формі овердрафту на картковий рахунок у суммі 80000грн., а також кредит на покупку авто марки НОNDА СR-V 2008 року випуску, який останнім згідно довідки погашений в листопаді 2015 року.

Також відповідачем було отримано у борг від свого батька 120 000 доларів США під розписку, в якій не зазначено, що кошти отримуються для будівельних цілей спірних приміщень.

Ст.65 Сімейного Кодексу України передбачає, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімьї, створює обовьязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімьї, для укладення одним з подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки.

Той із подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), виключно у випадку, якщо:

а) договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї;

б) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-55цс13 від 19 червня 2013 року, № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, № 6-88цс12 від 12 вересня 2012 року).

Таким чином, норма частини четвертої статті 65 СК України охороняє одного із подружжя від недобросовісності з боку своєї дружини чи чоловіка, поза як лише поєднання вказаних вище підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору.

Оскільки позичальником за кредитним договором є фізична особа- підприємець ОСОБА_2, а не громадянин України ОСОБА_2, як фізична особа, тому вказані кредитні кошти ніяк не можуть розглядатися судом як спільне фінансове зобовязання подружжя сторін та бути предметом поділу у даному процесі.

Як вбачається з тексту договору відповідач отримав кредит в ПАТ Укргазбанк в суму 800 000,00 грн за кредитним договором № МСБ-31 від 31.10.2013р., абревіатура МСБ в номері Кредитного договору розшифровується як малий та середній бізнес. Згідно п. 1.2 вищевказаного Кредитного договору, метою кредиту є:

рефінансування кредитної заборгованості перед ПАТ Златобанк по кредитному

договору № 12/ІЗКЬМВ від 14.03.2013р.;

будівництво основних засобів;

придбання основних засобів;

поповнення обігових коштів.

Згідно п. 3.1 Кредитного договору, перший транш надається в сумі 360 000,00 гривень на рефінансування кредитної заборгованості перед ПАТ Златобанк по кредитному договору № 12/ІЗКЬМВ від 14.03.2013р., тобто 45% коштів надавалась для погашення боргу по іншому кредиту, де Позичальником також є фізична особа- підприємець ОСОБА_2, а не громадянин України відповідач ОСОБА_2, як фізична особа. Також з умов договору зрозуміло, що кредитні зобов'язання перед ПАТ Златобанк були погашені за рахунок першого траншу цього кредиту.

Тобто мета надання кредиту за кредитними договорами визначена відповідачем не на потреби сімьї.

Та обставина, що отримані кошти могли бути використані відповідачем не за призначенням, зазначеним у кредитних договорах, не є підставою вважати, що ці борги змінили свій статус та набули статусу боргових зобовязань подружжя.

Позичальником за вказаним договором є фізична особа- підприємець ОСОБА_2, а не громадянин України ОСОБА_2 як фізична особа, чого не заперечує сам відповідач. Тому вказані кредитні кошти ніяк не можуть розглядатися судом як спільне фінансове зобовязання подружжя ОСОБА_2 та бути предметом поділу у даному процесі.

Отже, оскільки позичальником за Кредитним договором є фізична особа-підприємець ОСОБА_2, то ніякого відношення до поділу спільного майна подружжя сторін вказане його фінансове зобовязання не має.

Та обставина, що позивачка ОСОБА_3 за кредитним договором виступає поручителем, також не свідчить про те, що цєй кредитний борг став спільним сумісним зобовязанням подружжя, який має враховуватися під час поділу майна подружжя.

Стосовно боргу відповідача перед своїм батьком, судова колегія вважає, що для того, щоб цей борг був визнаний спільним сумісним зобовязанням подружжя, необхідна була письмова згода позивачки ОСОБА_3 на укладення такого договору.

Договір про отримання у борг суми 120000 доларів США є договором стосовно цінного майна, оскільки згідно приписам ЦК України гроші також відносяться до майна, а розмір суми дає підстави вважати цю суму цінним майном. Доказів того, що позивачка ОСОБА_3 надала письмову згоду на отримання відповідачем вказаної суми боргу у свого батька, у справі не надано.

Остання категорично заперечує цю обставину, крім того, зазначає, що їй взагалі нічого не було відомо про отримання коштів у борг у батька відповідача.

Також, як свідчать матеріали цивільної справи, вони не містять будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58. 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вищезазначений договір позики був укладений, саме в інтересах сім'ї, про що була письмова згода позивача ОСОБА_3, і запозичені безпосередньо позичальником відповідачем грошові кошти були використані також в інтересах сім'ї колишнього подружжя сторін.

При цьому доводи ОСОБА_3 про те, що про укладення її колишнім чоловіком зазначеного договору позики їй взагалі нічого не відомо, й ніяких запозичених грошових коштів ним для потреб сім'ї не витрачалося, відповідачем належним чином не спростовані й переконливих доказів на підтвердження того, що колишня дружина повинна відповідати по його боргам, до суду не представлено.

Кірм цього, як вбачається з наданних представником позивачки ОСОБА_3 інформації, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2015 року, яким була стягнута заборгованість в суммі 120 000 долларів США з відповідача по справі ОСОБА_2 оскаржується в Апеляційному суді Київської області, тобто вказане рішення не набрало законної сили.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів, що отримані у борг вказані суми були використані в інтересах сімї, на будівництво та реконструкцію спірних будинку та нежитлових приміщень.

Посилання ОСОБА_2 на документи, а саме квитанції, акти виконаних робіт щодо будівництва та реконструкції нежитлових приміщень, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджують те, що саме ці кошти були витрачені на вказані в наданих документах цілі.

Сама по собі обставина отримання вказаних коштів згідно кредитних договорів та розписки не є доказом того, що ці кошти витрачені саме на зазначені відповідачем цілі, тобто в інтересах сімї та на її потреби.

За таких обставин, судова колегія вважає, що вказані боргові зобовязання відповідача у даному випадку не мають юридичного значення для поділу спільного сумісного майна сторін, оскільки вказані борги не є спільними боргами подружжя, які мають враховуватися при поділі спільного сумісного майна сторін.

Отже, виходячи з викладеного, спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу є :

житловий будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 1232000грн.;

прибудоване нежитлове приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 588,9 кв.м. вартістю 2 599 000 грн.;

автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54

автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн.,

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 149,5 кв.м. вартістю 1081 000,00 грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00) грн. ,а всього вартістю (5654623,99грн).

Вказана вартість підтверджується висновками судових експертиз, сторонами не заперечується.

Таким чином, вартість ? частки кожного з сторін становить 2 827 311,99 грн.

З вказаного майна житловий будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 1 232 000 грн. має бути поділено шляхом визнання за сторонами ідеальних часток з залишенням його у їх спільній частковій власності.

Інше майно має бути поділене в натурі, при цьому судова колегія вважає можливим врахувати думку сторін щодо варіанту його поділу, а саме, ту обставину, що сторони дійшли згоди про виділ у рахунок частки відповідача - нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1081 000,00 грн., також сторони дійшли згоди щодо поділу автомобілю РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн., з виділенням його у рахунок частки позивача ОСОБА_3 та автомобілю РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00) грн. з виділом його у рахунок частки відповідача.

Що стосується поділу автомобілю НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 гр, щодо якого сторони не дійшли згоди, то судова колегія вважає можливим виділити його у рахунок частки відповідача, оскільки вказаний автомобіль було придбано у кредит, частку якого самостійно сплатив відповідач після припинення шлюбних відносин, і в період спільного проживання цей автомобіль знаходився у його особистому користуванні, відповідач наполягає на виділенні цього автомобілю в рахунок його частки. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, борг по кредиту за вказаний автомобіль на 30.12.2014 року складав 64379,19грн., який на данний час відповідачем самостійно погашен в повному обсязі, у звязку з чим частка в загальному майні повинна бути пропорційна зменшена.

Доводи апелянта про залишення спірного нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 588,9 кв.м. вартістю 2 599 000 гр. у його власності, бо на його добудову використовувалися кошти отримані ним, як борг у його батька, на увагу не заслуговують, оскільки вказане майно придбано у період знаходження у шлюбі, тому воно є спільною сумісною власністю сторін у рівних частках, доказів, що отримані у батька кошти пішли саме на добудову вказаного приміщення, у справі не надано.

Сам по собі факт отримання позики у батька, не є доказом, що ці кошти були використані саме на зазначені відповідачем цілі. ОСОБА_11, як зазналося вище, заперечує взагалі факт отримання у батька відповідача коштів у борг для вказаних цілей. Відповідачем її заперечення нічим не спростовані.

Таким чином, у рахунок частки позивачки ОСОБА_3 при поділі вказаного спільного сумісного майна слід виділити :

? частку житлового будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 616 000 грн. (1 232000 гр : 2 ) ;

другий поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500 гр. ( 2 599 000 гр. : 2),

-автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн., а всього на суму 2 216 179, 15 гр.

Відповідачеві слід виділити у рахунок його частки :

? частку житлового будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 616 000 гр. (1 232 000 гр : 2 ) ;

перший поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500 гр. ( 2 599 000 гр. : 2),

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1081 000,00 грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00 грн. ,

- автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 гр., а всього на суму 3 438 444, 54 гр.

Отже, як вбачається, вартість майна, яке виділяється у рахунок частки позивачки, менше ніж вартість її частки, різниця у вартості часток сторін складає гр. 611132,70 гр.

( 2 827 311,85 гр. - 2 216 179, 15 гр), яку відповідач повинен сплатити на користь позивачки.

Судом стягнуто на користь позивачки різницю у вартості часток у сумі 43 464,16 грн., отже підлягає до стягненню з нього на користь позивачки 567 668, 68 гр. (611132,70 гр. 43464,16 гр. ). Крім цього, як зазначалося вище, відповідачем погашен кредит за автомобіль в сумі 64379,19грн., а тому сума, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивачки повинна бути змешена з урахування пропорційності частки кожного з подружжя у цьому майні, тобто (64379,19: 2) = 32189,6 грн. (частка кожного з подружжя за кредитом) , 567668,68грн. 32189,6 грн. = 535479,10 коп.

Таким чином, судова колегія вважає, що у межах наданої апеляційній інстанції компетенції є підстави для скасування судового рішення в зазначеній частині з прийняттям нового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314,317,319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 02 лютого 2016 року змінити.

Скасувати його в частині задоволення позовних вимог позивачки ОСОБА_3 щодо житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями, автомобілю НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а також в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог відповідача ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями, земельної ділянки 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську, автомобілю НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_3 про визнання за нею у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права особистої приватної власності на:

- 3/8 частки житлового будинку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 462 000,00 (чотириста шістдесят дві тисячі) грн.;

- автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 (триста тридцять шість тисяч шістсот шістдесят вісім грн.. 54 коп.) - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 1 232 000 гр спільним сумісним майном подружжя ;

Поділити спільне сумісне майно подружжя сторін, а саме :

житловий будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 1 232 000 грн.;

прибудоване нежитлове приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 588,9 кв.м. вартістю 2 599 000 грн;

- автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн.,

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1081 000,00 грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00) грн. ,а всього вартістю 5 654 623,99грн.

У рахунок частки позивачки ОСОБА_3 при поділі вказаного спільного сумісного майна виділити :

? частку житлового будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 616 000 гр. (1 232 000 гр : 2 ) ;

- другий поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 293,5 кв.м. вартістю 1 299 500 гр. ( 2 599 000 гр. : 2),

- автомобіль РЕUGEОТ 308, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2, вартістю 300 679,15 грн., а всього на суму 2 216 179, 15 грн.

У рахунок частки відповідача ОСОБА_2 при поділі вказаного спільного сумісного майна виділити:

? частку житлового будинок 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську із господарськими спорудами та будівлями вартістю 616 000 гр. (1 232 000 гр : 2 ) ;

- перший поверх прибудованого нежитлового приміщення 40 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську площею 295,4 кв.м. вартістю 1 299 500 гр. ( 2 599 000 гр. : 2),

- нежитлове приміщення 39 в будинку 6 по вулиці Кірова в місті Луганську вартістю 1081 000,00 грн.;

- автомобіль РЕUGEОТ PARTNER , 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, вартістю 105 276,00 грн. ,

- автомобіль НONDА СR-V, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 336 668, 54 гр., а всього на суму 3 438 444, 54 грн.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 різницю у вартості часток у спільному майні у сумі 535479, 10 грн.

Визнати спільною частковою власністю земельну ділянку 64 по вул. К.Маркса в місті Луганську позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 у рівних частках по ? частці за кожним.

В решті зустрічних позовних вимог відповідачеві ОСОБА_2 відмовити за необгрунтованістю.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий суддя Єрмаков Ю.В.

Судді : Дронська І.О.

ОСОБА_12