РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та примусове стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та примусове стягнення коштів у розмірі 21 020 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 28.04.2014 між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 00576, згідно умов якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати у користування трактор «Беларус-892», а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі.

Вказував, що детально з умовами договору не знайомився, однак 28.04.2014 на виконання його умов сплатив кошти у розмірі 21 020 грн. Разом з тим, станом на день звернення до суду із позовом предмет лізингу відповідачем придбаний не був.

Позивач стверджував, що укладаючи оспорюваний договір, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не мало наміру придбавати і передавати у користування трактор «Беларус-892» та ввело іншу сторону в оману. Крім того, згідно листа Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 24.04.2015 № 01/671 в Держсільгоспінспекції в Житомирській області сільськогосподарська техніка за ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не зареєстрована.

ОСОБА_1 зазначив, що в подальшому про факти обману відповідачем інших осіб дізнався з мережі Інтернет і телевізійної програми.

Вказував, що при укладенні оспорюваного правочину не була дотримана вимога щодо його нотаріального посвідчення, яка передбачена ч. 2 ст. 799 ЦК України, а відтак договір лізингу є недійсним.

У зв'язку з цим позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача кошти у сумі 21 020 грн., які були сплачені на виконання умов договору фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014.

В подальшому ОСОБА_1 також просив стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» понесені ним транспорті витрати у розмірі 60 грн. 30 коп. та витрати на відправлення телеграми про виклик відповідача в судове засідання у розмірі 103, 97 грн.

Справа № 757/19092/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7378/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Відповідач проти позову заперечував та зазначив, що договір фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014 укладений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», а також передбачає усі істотні умови, тому твердження про необхідність його нотаріального посвідчення є помилковими.

Вказував, що ОСОБА_1 власноручно проставив свій підпис на кожному аркуші договору, а також 28.04.2014 склав заяву про те, що уважно прочитав і зрозумів умови вищевказаного договору та отримав його примірник разом з додатками.

ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зауважило, що сплачена позивачем сума коштів у розмірі 21 020 грн. є комісією саме за послугу з організації та оформлення договору, про що зазначено в тексті цього договору. Відтак, твердження про введення в оману іншої сторони та про несправедливість умов є необґрунтованими.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2015 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначив, що позивач не був повідомлений про дату судового засідання, призначеного на 18.09.2015, у зв'язку з чим не мав можливості надати пояснення по суті позову та реалізувати право на виступ в судових дебатах.

Також особа, яка звернулася із апеляційною скаргою, вказувала, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 806 ЦК України, згідно якої до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує ознаки договору купівлі-продажу та найму і відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.04.2014 між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 00576, згідно умов якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування трактор «Беларус-892», а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі (а.с. 7-11).

28.04.2014 позивач склав заяву про те, що уважно прочитав і зрозумів умови вищевказаного договору фінансового лізингу та отримав його примірник разом з додатками (а.с. 41).

Також ОСОБА_1 сплатив кошти у розмірі 21 020 грн. на виконання умов договору фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014, що підтверджується квитанцією № 1405.1240.2 від 28.04.2014 та не заперечується стороною відповідача (а.с. 5).

Посилання позивача на те, що він був введений в оману, детально не ознайомився з умовами оспорюваного договору і на те, що відповідач не мав наміру передати у користування предмет лізингу, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 власноручно проставив свій підпис на кожному аркуші договору фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014, а також 28.04.2014 склав заяву про те, що уважно прочитав і зрозумів умови вищевказаного договору та отримав його примірник разом з додатками.

Крім того, підпис - це графічне зображення, яке визначає особу його виконувача, та здійснюється останнім з метою посвідчення документа або підтвердження відомостей, які містяться в документі, і свідчать про певне відношення до них особи, яка виконує підпис. Проставляючи підпис та посвідчуючи документ без детального ознайомлення з текстом, особа діє на власний ризик і дана обставина не є підставою для визнання правочину недійсним в розумінні ст. 230 ЦК України.

Власне, сам факт відсутності в Житомирській області зареєстрованої сільськогосподарської техніки за ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» згідно листа Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 24.04.2015 № 01/671 не може свідчити про те, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зокрема, згідно п. 1.1 та 4.1.1 договору фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014 лізингодавець зобов'язався в подальшому придбати та передати у користування і володіння предмет лізингу (а.с. 7-11).

Сама лише та обставина, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не виконало обов'язок щодо придбання й передачі трактора «Беларус-892» ОСОБА_1 не є достатньою для встановлення факту укладення правочину без наміру забезпечити настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним та містить елементи договору оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що вбачається зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічні висновки містяться також у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній за результатами розгляду цивільної справи № 6-2766цс15.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у цивільній справі № 6-308цс16 відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору суд може підтвердити його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1, не був нотаріально посвідчений.

Приймаючи до уваги дану обставину та враховуючи положення ст. 16 ЦК України, вищевказаний правочин підлягає визнанню недійсним.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеному і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість посилань позивача на відсутність нотаріального посвідчення спірного договору.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевказану норму, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти на виконання умов договору фінансового лізингу № 00576 від 28.04.2014 у розмірі 21 020 грн.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1040 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи у розмірі 60 грн. 30 коп., які були понесені позивачем та є документально підтвердженими, підлягають стягненню з відповідача (а.с. 2, 31, 68).

Витрати, понесені позивачем у зв'язку з направленням телеграми з метою виклику відповідача в судове засідання, не підлягають стягненню в порядку розподілу судових витрат, оскільки не віднесені законом до останніх.

З приводу доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції позивача про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим останній був позбавлений права надати пояснення та виступити в судових дебатах, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи та оголошувалися перерви, у тому числі у зв'язку з неявкою представника відповідача та бажанням позивача бути присутнім особисто при розгляді справи.

Разом з тим, у заяві від 05.08.2015 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просила суд подальший розгляд справи проводити у відсутність позивача та представника позивача у зв'язку з труднощами та витратами на проїзд до м. Києва (а.с. 26).

При цьому в подальшому судом продовжували виконуватися вимоги ст. 74-76 ЦПК України щодо повідомлення позивача та представника позивача про наступні дати судових засідань (а.с. 28, 34).

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував право позивача надати пояснення по суті позову та виступити у судових дебатах, не приймаються до уваги.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 88, 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та примусове стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 21 020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1100 (одна тисяча сто) грн. 30 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: