АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про звільнення майна з-під арешту,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/11132/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про звільнення з-під арешту предмету іпотеки: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,70 кв.м,, житловою площею 30,20 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1, та скасування постанови про накладення арешту у кримінальній справі №04-21767, винесену старшим слідчим Науменком І.І. Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві 13 листопада 2009 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 6 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого він є, був укладений договір про іпотечний кредит №К2S4GІ, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 381 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 6 листопада 2027 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит з ОСОБА_1 6 листопада 2007 року був укладений договір іпотеки № К2S4GІ, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 2472790, за яким іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку вищезазначену квартиру.

Позивач посилався на те, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2S4GІ в сумі 1 351 241,52 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведення дій щодо з оформленням та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях

- 2 -

незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року в частині зупинення виконання рішення суду та відмови у виселенні, скасовано та ухвалено, в цій частині нове рішення, виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1

Позивач стверджував, що при підготовці до реалізації предмету іпотеки банку стало відомо, що 13 листопада 2009 року постановою у кримінальній справі №04-21767, порушеній старшим слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Науменком І.І., накладено арешт на вказану квартиру.

Позивач вважав, що вказаними діями були порушені його права іпотекодержателя.

Заочним рішенням суду від 1 липня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, поклавши судові витрати на відповідача.

Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права в частині змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Також позивач вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін, та не враховано пріоритетного права банку перед іншими особами на задоволення забезпечених вимог за рахунок предмета іпотеки.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.128, 129, 132), у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність сторін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 6 листопада 2007 року між ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №К2S4GІ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 381 000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних з кінцевим терміном повернення 6 листопада 2027 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_1 6 листопада 2007 року був укладений договір іпотеки № К2S4GІ, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. та зареєстрований в Державному реєстрів іпотек, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2015р. у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

13 листопада 2009р. старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Науменко І.І. накладено арешт на зазначену квартиру у рамках кримінальної справи № 04-21767.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів у підтвердження свого права на пред'явлення даного позову.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних

- 3 -

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на порушення його прав, як іпотекодержателя, якому у іпотеку передана квартира АДРЕСА_1, та якому рішенням суду надано право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від свого імені.

Разом з тим, як позивачем, так і судом не були враховані роз'яснення, надані у п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно яких позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Встановивши підчас судового розгляду, що арешт на квартиру був накладений в інтересах ОСОБА_6, який помер 13 січня 2011р., а рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 квітня 2014р. його спадкоємцем визнана ОСОБА_7, суд не вирішив питання про притягнення її до участі у даній справі, чим не з'ясував дійсних обставин справи.

Відповідно до діючих норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не має процесуальних прав притягувати до участі у справі нових учасників судового розгляду, а відтак позбавлений можливості повно з'ясувати обставини справи та вирішити спір по суті заявлених вимог.

Крім того, постановивши 11 березня 2016р. ухвалу про витребування доказів у Дніпровського УП ГУНП України у м. Києві, суд першої інстанції не прийняв дієвих заходів для її виконання, не використав положення ч. 3 ст.137 ЦПК України та не уповноважив заінтересовану особу одержати докази, а також не вирішив питання про притягнення до відповідальності осіб, які не подали докази до суду.

Оскільки судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи, порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів скасовує рішення суду та відмовляє у задоволенні позовних вимог, так як до участі у справі залучені не всі особи, інтересів яких стосується даний спір, і даний недолік не може бути усунений апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про звільнення

- 4 -

майна з-під арешту відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: