АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/343/13-ц Номер провадження 22-ц/786/2903/16Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KS20180807 від 3 квітня 2006 року в розмірі 28507.15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 285,07 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема вказує на те, що банк пропустив строк позовної давності, при цьому місцевий суд обґрунтовуючи переривання строку позовної давності видачею судового наказу не звернув увагу, що заява про видачу судового наказу також подана після спливу трирічного терміну.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, 3 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в сумі 2007,56 грн. для придбання мобільного телефону 19544 Samsung E760 вартістю 1619 грн., строком на 12 місяців, по 3 квітня 2007 року включно під 2,09% річних.

Вказаний кредитний договір складається з заяви позичальника, Тарифів та Умов.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, 12.07.2010 року банк звернувся до суду в порядку наказного провадження та просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 існуючої заборгованості за кредитним договором в розмірі 14250 грн. 79 коп.

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 15.07.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 14250 грн. 79 коп. та судові витрати.

В подальшому, в звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, банк в лютому 2013 року звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути заборгованість станом на 09.01.2013 року в розмірі 28507,15 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 1775,27 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 8892,70 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 16005,51 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф 1333,67 грн. (процентна складова).

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Останнім рішенням суд погодився з обґрунтованістю заявлених вимог та задовольнив їх, дійшовши висновку про доведеність позивачем факту невиконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої не спростований відповідачем. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем, по справі не має, оскільки подана ПАТ КБ «Приватбанк» в 2010 році заява про видачу судового наказу перервала строк позовної давності, а самим позичальником в 2013 році здійснювалась оплата, що свідчить про визнання ним свого боргу.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено обовязковість виконання зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі заяви про видачу кредиту від 03.04.2006 року між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких банк надав кредитні кошти в розмірі 2007,53 грн. шляхом їх перерахування в день надання торгово-сервісному центру - ТОВ «Моцарт» в рахунок придбання мобільного телефону 19544 Samsung E760 вартістю 1619 грн.

Згідно акту прийому-передачі товару №DNH4KS20180807 покупець ОСОБА_2 прийняв від ТОВ «Моцарт» мобільний телефон 19544 Samsung E760 вартістю 1619 грн., заводський номер 789865412.

При цьому, відповідачем вказаний факт не спростовано, позаяк не спростовано належність його підпису під вказаним актом прийому - передачі.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 вказував, що не вчиняв жодних дій, які б свідчили про укладання кредитного договору та посилався на висновки судово-почеркознавчої експертизи, згідно до яких підпис від імені ОСОБА_2 у заяві позичальника №DNH4KS20180807 від 03.04.2006 року, розташований на зворотньому боці, в рядку «підпис» виконано не ОСОБА_2, а іншою особою.

Проте, сам факт не належності відповідачу підпису у заяві позичальника іще не свідчить про відсутність між сторонами кредитних правовідносин, оскільки за своєю правовою природою кредитний договір є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей, а в даному випадку з моменту перерахування банком коштів на рахунок торгівельної організації, в якій позичальник отримав замовлений ним телефон.

За вказаних обставин, суд дійшов правильного висновку про існування між сторонами кредитних зобовязань, від належного виконання яких ухиляється відповідач, що призвело до утворення заборгованості.

Разом з цим, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ч.4 ст. 267 ЦК України є помилковими.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 установлено позовну давність тривалістю в п'ять років.

Між тим, останні не містять підпису відповідача, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності не збільшувалися.

Аналогічна позиція викладена в правовому висновку ВСУ при розгляді справи № 6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року.

За наведених підстав, колегія суддів вважає, що в даному випадку строк позовної давності становить 3 роки.

Так, спірним договором передбачено строк його дії по 3 квітня 2007 року включно.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що вже з травня 2006 року відповідач почав допускати прострочення платежів і станом на час закінчення строку дії договору, тобто на квітень 2007 року прострочене сальдо становило 2007 грн. 56 коп. (аналогічний розмір станом на травень 2006 року мало поточне сальдо).

Оскільки право на судовий захист має особа в разі порушення, невизнання чи оспорювання свого права чи інтересу, то в даному випадку діями відповідача були порушені права позивача як в частині здійснення оплати щомісячних платежів, так і на виконання зобовязання в цілому станом на час закінчення дії договору.

Відтак, починаючи з квітня 2007 року та впродовж трьох років - по 3 квітня 2010 року включно банк мав право звернутись до суду за захистом свого цивільного права.

Між тим, із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише в липні 2010 року, тобто після сплину строку позовної давності, а відтак така дія банку за межами передбаченого законом трьохрічного строку позовної давності правового значення вже немає.

Також, колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого суду в частині наявності обставин, які свідчать про вчинення відповідачем дій щодо визнання своїх кредитних зобовязань, а саме здійснення погашення ним кредитної заборгованості, в тому числі і в грудні 2013 року, шляхом списання банком з відкритих на його імя рахунків в ПАТ КБ «Приватбанк» коштів.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції дав невірну правову оцінку.

Зокрема, є помилковим висновок про те, що такі дії банку відповідають вимогам Постанови Правління НБУ №174 від 01.06.2011 р. «Про затвердження Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні» з огляду на положення ст.5 ЦК України про дію закону в часі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт здійснення банком списання коштів з інших рахунків відповідача та зарахування таких коштів на погашення існуючої заборгованості, жодним чином не свідчить про переривання перебігу позовної давності в розумінні положень ч.1 ст. 264 ЦК України, оскільки такі дії вчинені не боржником, а самим кредитором.

В даному випадку здійснення позивачем в грудні 2013 року списання коштів з рахунку боржника та перерахування їх на погашення заборгованості, є намаганням кредитора створити штучну ситуацію, яка б свідчила про переривання перебігу позовної давності, а тому не може бути прийнята до уваги як обставина, з якою повязані наслідки ч.1 ст. 264 ЦК України.

Згідно наявної в матеріалах справи заяви про застосування строків позовної давності, наданої в ході розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_3 (т.2 а.с. 168), остання просила відмовити в задоволенні позову в звязку зі спливом трирічного строку позовної давності.

Враховуючи, що умовами договору встановлено повернення кредиту 04.04.2007 року, а з заявою про видачу судового наказу банк звернувся 12.07.2010 року, ним пропущено трирічний строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, дав помилкову оцінку діям позивача та прийшов до невірного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків сплину позовної їх давності.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову внаслідок сплину позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1,3 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договоромвнаслідок сплину позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду Полтавської області Обідіна О.І.