Справа №487/3498/14-ц 12.12.2016 12.12.2016 12.12.2016
Справа №487/3498/14-ц Головуючий першої інстанції Кузьменко В.В.
Провадження №22-ц/784/2575/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

12 грудня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданої через її представника ОСОБА_2, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення сум та відшкодування витрат, понесених на утримання нерухомого майна,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_5, діючи в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_10.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_10 є спадкоємцем за заповітом майна свого брата ОСОБА_11, померлого 02 жовтня 2010 року, якому за життя на праві власності належала частка квартири №8 у будинку №8-А, що розташований по вулиці Бутоми в місті Миколаєві та відповідно відповідач повинен приймати участь у витратах, понесених на утримання спадкової квартири, а оскільки останній вищевказаного не робить, позивач просила стягнути з нього (пропорційно розміру його частки у праві спільної часткової власності) заборгованість перед постачальниками комунальних послуг в розмірі 9 288 грн. 65 коп.; компенсацію частини витрат, понесених на управління, утримання та збереження майна в розмірі 19 890 грн. 31 коп.; покласти на відповідача обовязок щомісячно до 5 числа кожного місяця перераховувати на оплату комунальних послуг суму, пропорційну його частці: від 426 грн. 90 коп. за опалювальний період й від 187 грн. 88 коп. за міжопалювальний період.

24 червня 2014 року відповідач ОСОБА_10 помер.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 серпня 2014 року провадження у справі було закрито з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 серпня 2014 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2016 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_10, померлого 24 червня 2014 року (том 1 а.с.81).

Наступною ухвалою цього ж суду від 18 травня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (том 1 а.с.101).

В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та 30 серпня 2016 року надала до суду заяву, в якій остаточно просила стягнути:

- з співвласників квартири ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 заборгованість в розмірі 5 964 грн. 09 коп. перед постачальниками комунальних послуг, яка утворилась станом на 01 жовтня 2010 року пропорційно їх часткам у праві спільної часткової власності, зокрема: перед ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» - 4 501 грн. 20 коп., перед ЖЕУ №7, ЖКП «Бриз» ЖЕК №3 - 1 462 грн. 89 коп.;

- з співвласника ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 1 925 грн. 10 коп., яка утворилась станом на 01 жовтня 2010 року перед постачальниками послуг пропорційно успадкованої нею частки у квартирі: заборгованість перед МКП «Миколаївводоканал» в сумі 1 256 грн. 79 коп.; перед ПАТ «Миколаївгаз» в сумі 628 грн. 32 коп.; перед ПАТ «Укртелеком» в сумі 39 грн. 99 коп.;

- з співвласника ОСОБА_3 1 576 грн. 61 коп., понесених на погашення заборгованості перед постачальниками послуг: 669 грн. 15 коп. погашення частини боргу перед ОКП «Миколаївоблтеплоенрго»; 355 грн. 60 коп. погашення частини боргу перед ЖЕУ №7; 350 грн. 92 коп. погашення частини боргу перед МКП «Миколаївводоканал»; 200 грн. 94 коп. погашення частини боргу перед ПАТ «Миколаївгаз»;

- з ОСОБА_3 1 109 грн. нарахованих ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_11 за абонентський номер, включаючи борг в сумі 158 грн. 92 коп. та погашення частини заборгованості;

- з співвласників ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 (пропорційно розміру частки кожного) компенсацію частини витрат, понесених на управління, утримання та збереження спільного майна: 16 118 грн. 79 коп. - за опалення; 5 342 грн. 59 коп. - за утримання прибудинкової території та будинку; 389 грн. 16 коп. - за газопостачання; 890 грн. - за прибирання під'їзду; 7 324 грн. - за поліпшення майна (заміна колонки, ремонт квартири); 1 000 грн. - компенсацію затрат, понесених за утримання майна, у тому числі 360 грн. - за ремонт під'їзду; 250 грн. - компенсацію затрат, понесених на заходи, пов'язані з обліком комунальних послуг (виготовлення книжок, оплата, звірка, звернення по укладенню договорів та пов'язані з цим розтрати на проїзд);

- зобовязати співвласників ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 щомісячно перераховувати ОСОБА_5 для оплати комунальних послуг суму, пропорційну часткам співвласників квартири АДРЕСА_1;

- стягнути з відповідачів збитки, понесені позивачем у звязку з примушенням останніх до виконання своїх обовязків в розмірі 380 грн. 65 коп. (том 1 а.с.180).

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4В проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що позивачу не належить право вимоги щодо стягнення суми заборгованості, яка утворилась перед постачальниками комунальних послуг. Крім того, зазначали, що ПАТ «Укртелеком» не є постачальником послуг, направлених на управління, утримання та збереження спільного майна в контексті ст.360 ЦК України. Щодо суми коштів вже понесеної позивачем на утримання майна, то вона не відповідає наданим нею копіям платіжних документів. При цьому, вимоги щодо щомісячного перерахування відповідачами коштів на оплату комунальних послуг вважали незаконними, оскільки позивач має право лише на регресні вимоги. Також, звертали увагу суду на те, що платіжні документи, копії яких містяться в матеріалах справи, датовані 2009-2010 роками, а позовна заява подана до суду лише у березні 2014 року, а тому просили застосувати позовну давність до вказаних позовних вимог.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка подана через її представника ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, які мають значення для справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову районний суд виходив з того, що у задоволені вимог про стягнення сум та відшкодування витрат, понесених на утримання майна, необхідно відмовити у звязку з пропуском позовної давності. Щодо вимоги про покладення на відповідачів обовязку щомісячно перераховувати позивачу грошові кошти для оплати комунальних послуг, то вони не підлягають задоволенню, оскільки позивач має право виключно на регресні вимоги, а саме, на відшкодування тих витрат, які вже понесені нею. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за недоведеністю.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правилами надання населенню послуг з газопостачання.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (з наступними змінами та доповненнями), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.

За положеннями вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Ст.20 зазначеного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачений обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ч.ч.1,2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

При цьому, маються на увазі витрати, обєктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

З матеріалів справи убачається, що трикімнатна квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_11 по 1/3 частці кожному (том 1 а.с.24 зворот).

Співвласник ОСОБА_13 помер 25 серпня 2006 року. Після його смерті державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №746/2006 року та зареєстровані заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_12 (том 1 а.с.195 -226).

06 листопада 2008 року померла ОСОБА_12. Після її смерті заведено спадкову справу за №27/2009 та зареєстровані заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_10, а також заява від ОСОБА_8 про відмову від спадщини після померлої бабусі на користь її онуки ОСОБА_7 та заява ОСОБА_14 про відмову від спадщини після померлої матері на користь її сина ОСОБА_11 (том 1 а.с.227- 254).

02 жовтня 2010 року помер ОСОБА_11 Після його смерті ОСОБА_15 Миколаївською державною нотаріальною конторою заведену спадкову справу №724/2010 та зареєстровано заповіт ОСОБА_11 на імя брата ОСОБА_10 Із заявами про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_5, яка також є законним представником малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та брат спадкодавця ОСОБА_10 (том 2 а.с.1-64).

На час перегляду даної справи в апеляційній інстанції, співвласниками майна зареєстровані ОСОБА_3 (49/96 часток), ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (по 1/12 частці за кожним), а також померлі ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Як вбачається із витягу з особового рахунку, відкритого на імя ОСОБА_6, а також з доданих до справи копій рахунків - повідомлень, за період з 01 жовтня 2010 року по 01 червня 2016 року нараховано за послуги теплопостачання за вказаний період 11 588 гр. 87 коп. та сплачено кошти за вказані послуги на загальну суму 9 241 грн. 77 коп. (том 1 а.с.153-155).

З витягу з особового рахунку, відкритого на імя ОСОБА_12, за період з 01 вересня 2011 року по 30 червня 2016 року сплачено за послуги з обслуговування будинку і прибудинкової території за вказаний період 1 885 грн.40 коп. (том 1 а.с.162-164).

Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року).

Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо).

Таким чином, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є обєктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст.360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

За такого, оскільки перераховані комунальні послуги сприяють утриманню в належному стані та збереженню будинку, співвласниками якого є сторони у даній справі, то на відповідачів, як співвласників нерухомого майна, слід покласти обовязок по оплаті цих послуг відповідно до їх частки у праві спільної часткової власності.

При цьому, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач та відповідачі, як співвласники квартири, мали будь-які домовленості або дійшли згоди щодо оплати за вказані комунальні послуги по утриманню будинку та за теплопостачання, то колегія суддів вважає за можливе зробити перерахунок, виходячи із виплат, зроблених особою, яка звернулась до суду із позовом, у спірний період та в межах позовної давності, про що було заявлено у письмових запереченнях відповідача ОСОБА_3, поданих через її представника ОСОБА_4 (том 2 а.с.66-67).

Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню витрати по утриманню будинку та прибудинкової території в загальному розмірі 1 630 грн. 09 коп., у тому числі з відповідача ОСОБА_8 (частка - 8/96) 157 грн. 12 коп. (1 885 грн. 40 коп. / 96 х 8), з ОСОБА_9 (частка - 8/96) - 157 грн. 12 коп. (1 885 грн. 40 коп. / 96 х 8), з ОСОБА_3 (частка - 49/96) 962 грн. 34 коп. (1 885 грн. 40 коп. / 96 х 49), з ОСОБА_7 (частка - 18/96) 353 грн. 51 коп. (1 885 грн. 40 коп. / 96 х 18), а також кошти, сплачені за послуги теплопостачання в межах позовної давності та з врахуванням частки кожного із співвласників в загальному розмірі 6 628 грн. 63 коп., у тому числі з: ОСОБА_8 - 638 грн. 90 коп. (7 666 грн. 86 коп. / 96 х 8), з ОСОБА_9 - 638 грн. 90 коп. (7 666 грн. 86 коп. / 96 х 8), з ОСОБА_3 3 913 грн. 29 коп. (7 666 грн. 86 коп. / 96 х 49), з ОСОБА_7 1 437 грн. 54 коп. (7 666 грн. 86 коп. / 96 х 18).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на вказані вище положення уваги не звернув, а тому зазначений висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

Разом з тим, послуги з газопостачання (при наявності системи централізованого опалення) повязані з використанням газу для потреб осіб, які проживають у будинку (квартирі). Газовий лічильник є складовою газового обладнання у приміщенні і є приладом обліку спожитого мешканцями приміщення газу.

Відповідачі в квартирі не проживають, послугами газопостачання не користувались. За таких умов, колегія суддів не вбачає підстав вважати витрати на заміну газового лічильника необхідними витратами на управління, утримання та збереження спільного майна, які останні, не проживаючи в квартирі, мають нести за ст.360 ЦК України.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення витрат по оплаті послуг з газопостачання та водопостачання, сплачених позивачем.

Так, як встановлено із матеріалів справи протягом спірного періоду відповідачі в квартирі не проживали, послугами газопостачання та водопостачання не користувалися, а позивачем не надано доказів, що нарахування за вказані послуги проводилось по кількості проживаючих чи зареєстрованих осіб, а не за фактично використаний газ та воду.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення витрат по оплаті послуг за телекомунікаційні послуги.

Також, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення витрат на ремонт квартири й витрати на ремонт і прибирання підїзду, з огляду на наступне.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач та відповідачі, як співвласники квартири, мали будь-які домовленості або дійшли згоди щодо проведення у ній ремонту.

Позивач в уточнених позовних вимогах стверджує, що на ремонт квартири та заміну колонки ним було витрачено 7 324 грн. проте доказів, що саме така сума, або такий кошторис ними був узгоджений з відповідачами суду не надали.

Не надані суду докази і на підтвердження того, що на ремонт підїзду витрачено 360 грн. та на його прибирання 890 грн.

Не підлягають задоволенню і решта позовних вимог щодо стягнення з відповідачів витрат, оскільки такі вимоги не знайшли свого підтвердження належними та допустими доказами, хоча за ст.60 ЦПК України це є обовязком позивача.

Позовні вимоги в частині покладення на відповідачів обовязку шляхом зобовязання останніх щомісячно перераховувати ОСОБА_5 для оплати комунальних послуг суму, пропорційну їх часткам у квартирі №8, що розташована у будинку №8-А, по вулиці Бутоми в місті Миколаєві, задоволенню не підлягають, оскільки серед способів захисту, визначених положеннями ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту порушеного права.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь постачальників комунальних послуг заборгованості за надані останніми послуги, то такі вимоги теж не підлягають задоволенню, оскільки позивач не має повноважень на звернення з такими вимогами до суду від імені комунальних служб.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в рівних частках на користь держави слід стягнути 1 157 (одна тисяча сто пятдесят сім) грн. 52 коп. (551 грн. 20 коп. + 606 грн. 32 коп.) судового збору, тобто з кожного по 385 (триста вісімдесят пять) грн. 84 коп.

Керуючись ст.ст.303,309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану через її представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення сум та відшкодування витрат, понесених на утримання нерухомого майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_5, 638 (шістсот тридцять вісім) грн. 90 коп. витрати за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2010 року по 01 червня 2016 року, 157 (сто пятдесят сім) грн. 12 коп. витрати по утриманню будинку та прибудинкової території за період з 01 вересня 2011 року по 01 липня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_5, 638 (шістсот тридцять вісім) грн. 90 коп. витрати за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2010 року по 01 червня 2016 року, 157 (сто пятдесят сім) грн. 12 коп. витрати по утриманню будинку та прибудинкової території за період з 01 вересня 2011 року по 01 липня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_5, 1 437 (одна тисяча чотириста тридцять сім) грн. 54 коп. витрати за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2010 року по 01 червня 2016 року, 353 (триста пятдесят три) грн. 51 коп. витрати по утриманню будинку та прибудинкової території за період з 01 вересня 2011 року по 01 липня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_5, 3 913 (три тисячі девятсот тринадцять) грн. 29 коп. витрати за послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2010 року по 01 червня 2016 року, 962 (девятсот шістдесят дві) грн. 34 коп. витрати по утриманню будинку та прибудинкової території за період з 01 вересня 2011 року по 01 липня 2016 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь держави 1 157 (одна тисяча сто пятдесят сім) грн. 52 коп. судового збору, тобто з кожного по 385 (триста вісімдесят пять) грн. 84 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_16