АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Дніпро

30 червня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Осіяна О.М., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 вересня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання відповідачів вжити заходів щодо знесення огорожі та встановлення хвіртки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона є співвласником будинку № 38 по вул. Яснополянська у м. Дніпропетровську. Дане домоволодіння складається з двох квартир, в другій квартирі будинку 38 по вул. Яснополянська проживають відповідачі які в 2012 році встановили огорожу, яка повністю перекриває доступ до її квартири, тому позивач просила суд зобовязати відповідачів вжити заходів щодо знесення 1,5 м. огорожі, яка розташована за адресою: вул. Яснополянська, 38 у м. Дніпропетровську та зобовязати відповідачів замість частини знесеної огорожі встановити хвіртку ( а.с.2-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання вчинити певні дії - відмовлено (а.с.229-231).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 236-238).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 45/100 частин домоволодіння 38 по вул. Яснополянська в м. Дніпропетровську, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).

Інші 55/100 частин даного домоволодіння належали ОСОБА_7, який 01 жовтня 2007 року помер, після смерті якого відкрилася спадщина, яку відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прийняли, однак через відсутність документів не оформили спадкові права належним чином (а.с. 95, 102,103).

Відповідачі по справі ОСОБА_3 - є дружиною померлого, ОСОБА_4 є син ОСОБА_8, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є синами померлого та ОСОБА_3 (а.с.98-101).

На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2478 від 17 грудня 1998 року ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0631 га по вул. Яснополянській в м. Дніпропетровську та складено 22 березня 1999 року державний акт на право приватної власності на землю, на якій, як зазначають відповідачі в 2012 році ними було збудовано огорожу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог, при цьому посилався на ст. 57 ЦПК України де встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки позивачка не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції, які відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи.

Так, з матеріалів справи вбачається що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2478 від 17 грудня 1998 року ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0631 га. по вул. Яснополянській в м. Дніпропетровську та складено 22 березня 1999 року державний акт на право приватної власності на землю, яку після його смерті разом з 55/100 домоволодіння № 38 по вул.. Яснополянськів у м. Дніпропетровську прийняли його спадкоємці - ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Позивачка є власницею 45/100 частин домоволодіння 38 по вул. Яснополянська в м. Дніпропетровську, але земельна ділянка, що знаходиться в її фактичному користуванні, належним чином ані у власність, ані в користування ні їй, ні попередньому власнику належної їй частки домоволодіння не передавалася.

Між попередніми власниками тривалий час існувала домовленість про порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою, якою на теперішній час користуються спадкоємці сторони по справі.

Згідно ст.. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудови тощо.

Відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право власності на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Відповідачі зазначають, огорожа розташована саме на земельній ділянці, спадщину на яку вони прийняли, і що вона відділяє саме їх земельну ділянку від земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачки і ніяким чином не перешкоджає їй в користуванні належної їй частки домоволодіння.

Незгода позивачки з самою передачею у власність земельної ділянки померлому ОСОБА_7 та визначенні при цьому її межі та розміри, не є підставою для задоволення позову.

Крім того колегія враховує, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог ані в суді 1 інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не заявлялося клопотання про призначенні відповідної судової експертизи.

Отже, враховуючи викладене та виходячи з того, що на спірній ділянці тривалий час між колишніми користувачами та власниками домоволодіння та земельної ділянки існувала домовленість про порядок користування земельною ділянкою, яка є обовязковою для осіб, які пізніше придбали відповідну частку, а існуючий порядок користування земельною ділянкою не позбавляє можливості сторони користуватися своєю часткою домоволодіння, інший порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою не встановлено, а належних та допустимих доказів, що спірна огорожа перешкоджає позивачці користуватися її часткою домоволодіння і яким саме чином, позивачкою не надано, суд обґрунтовано дійшов висновку щодо відмови у позові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачі перешкоджають їй в доступі до її власності, та те, що дана огорожа зведене не на земельній ділянці відповідачів в порушення норм діючого законодавства є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: