Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/481/15-ц
Провадження № 2/553/22/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.03.2016м. Полтава

Ленінський районного суду м. Полтави в складі:

Головуючої судді - Крючко Н.І.,

при секретарі - Моторній М.В., Карпінчик О.А., Босяк К.О.,

за участю представників позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу в розмірі 14 500 грн., втрат від інфляції в сумі 435 грн., процентів за користування коштами в сумі 57,21 грн., штраф за несвоєчасне виконання зобовязання у сумі 34 800 грн. за період з 18.11.2014 року по 04.01.2015року включно, а всього 49 792,21 грн..

Так, 26 червня 2015 року позивачем подано на адресу суду заяву про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_4 борг за договором позики станом на 04.01.2015 року включно в сумі 49 792, 21 грн..

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.

Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_4 не зявилась про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_5 в судове засідання призначене на 24 березня 2016 року не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.

В ході судового розгляду справи збільшені позовні вимоги не визнав в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин.

Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір позики, оформлений у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, а саме.

20 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачці ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14 500 грн., що підтверджується розпискою боржника ОСОБА_4. З договору позики вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 отримала в борг у позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 14 500 грн.. Поряд з цим, згідно даного договору позики остання зобовязувалася повернути позивачу вказані грошові кошти в строк до 17 листопада 2014 року (а.с.138).

Слід звернути увагу, що на підтвердження даного договору позики відповідачкою ОСОБА_4 було надано власноруч написану розписку, оригінал даної боргової розписки був наданий представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 та приєднаний до матеріалів справи ( а.с.139).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

В позові позивачем вказано, що відповідачка в добровільному порядку до теперішнього часу коштів позивачу не повернула, не зважаючи на обумовлені строки повернення даних коштів в строк до 17 листопада 2014 року.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Законодавцем визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов ,у тому числі й договору позики між громадянами на суму, що не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Так, з наведених вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, про те, що договір позики та боргова розписка від 20 вересня 2014 року на суму 14 500 грн., укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, складені у відповідності до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов якого ОСОБА_4 зобовязана була повернути кошти, які отримала в борг від ОСОБА_1, та відповідно останній має право вимагати повернення даних коштів.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 кошти відповідачка ОСОБА_4 не повернула до теперішнього часу, при цьому даний факт не заперечувався та визнавався стороною відповідача по справі в особі представника відповідачки за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_5.

У відповідності до частини 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 4.1. договору позики встановлена відповідальність ОСОБА_4 за порушення строку повернення позики у вигляді штрафу в розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочки.

Так, в ході судового розгляду справи представник відповідачки за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_5 наголошував на тому, при підписанні договору позики відповідачку було введено в оману стосовно розміру штрафних санкцій за неналежне виконання зобовязань за договором позики у звязку з тим, що в тексті договору позики зазначено як вид відповідальності саме штраф, а не пеню.

В обґрунтування вказаних тверджень останнім наголошувалось на тому, що позивачем по справі нараховано суму штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позики у вигляді неустойки в розмірі, що перевищує розмір самої позики майже в 2,5 рази, в звязку з чим просив зменшити розмір неустойки до суми 5 000 грн., при цьому, як наголошувалось в судовому засіданні представником відповідача дана сума була озвучена відповідачкою при зустрічі з позивачем у березні 2015 року.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України

Так, статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержування процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Разом з тим, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф, пеня є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобовязанння, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, частиною 3 цієї ж статті надано право суду у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобовязання.

Отже, у ч.1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Таким чином договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК не містить жодного виключення як щодо субєктивного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором ч.1 ст. 1048 ЦК України.

Вказане свідчить про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг і не поширюється на всіх юридичних і фізичних осіб - субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статтей 1046-1048 ЦК України.

Таким чином, з огляду на вказані вище норми Закону, які мають спеціальних характер суд не може погодитися з розміром штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань за договором позики, яка становить 34 800 грн. 00 коп., в звязку з її необґрунтованістю та неспівмірністю до розміру заборгованості за сумою основного зобовязання боргу у розмірі 14 500 грн..

Окрім того, згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, якою визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки штрафних санкцій є такими, що підлягають до часткового задоволення оскільки є такими, що по порушують принцип співмірності штрафних санкцій з сумою основного боргу, в звязку з цим підлягають стягненню у сумі 5 000 грн..

При цьому , судом встановлено, що за договором позики та боргової розписки від 20 вересня 2014 року, укладеною між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 сума боргу становить 14 500 грн..

Суми по втраті інфляції:

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур'єр". Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями і 9, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними.

Розраховується за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період

[Втрати від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Індекси інфляції за період прострочення ("УК" - газета "Урядовий кур'єр")

Грудень 2014103,00%"УК"№ 5 від 14.01.2015 р.

Розрахунок втрат від інфляції

Місяці простроченняІндекси інфляції, що перемнож уються, %Індекс інфляції, %Сума боргу, грн.Сума боргуВтраті від інфляції
Грудень 2014103,00103,05435,00
Разом 435,00

Всього: Втрати від інфляції за період з 13.12.2014 року по 31.12.2014 року в сум 435,00 грн.

При розрахунку індексу інфляції використовувались рекомендації, викладені у Листі Верховного Суду України N 62-97р від 03.04.97 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

1.Проценти за користування коштами

Процентна ставка за користування коштами: 3% річних

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розраховується за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів]

Розрахунок процентів за користування коштами

ДатаКінцеваКількістьСума боргу,ПроцентнаПроценти,
початкудатаднівгрн.ставка, %грн.
18.11.201404.01.0357,21
Разом 57,21

Таким чином, суд приходить до висновку, що проценти за користування коштами за період з 18.11.2014 року по 04.01.2015 року становить - 57,21 грн..

У відповідності до встановлених судом обставин та фактів та зважаючи на норми закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та борговою розпискою з боржника ОСОБА_4 в частині встановленій судом даним рішенням.

Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у звязку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у звязку з вирішенням конкретної справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в сумі 514,65 грн. сплата п судового збору, підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_4 у відповідності до положення статті 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 60, 61, 83, 84, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 258, 549, 551, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики грошей у сумі 14 500,00 грн., витрат по інфляції в сумі 435 грн.; відсотків за користування коштами в сумі 57,21 грн., штафу за несвоєчасне невиконання зобовязання в сумі 5 000 грн., всього на суму - 19 992 грн. 21 коп..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_6