Справа № 362/4866/14-ц Головуючий у І інстанції Орда О. О.
Провадження № 22-ц/780/3144/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 06.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 1 травня 1993 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами побудовано та придбано за спільні кошти нерухоме майно, а саме: домоволодіння по провул. Першотравневому, 15 у с. Мархалівка Васильківського району Київської області та земельну ділянку площею 0,201 га, яка розташована за цією ж адресою. На теперішній час сторони однією сімєю не проживають, спільного господарства не ведуть тав добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, а тому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності та виділити в натурі: 1/2 частину будинку № 15 по провулку Першотравневому в с. Мархалівка Васильківського району Київської області, що складається з таких приміщень: гараж 1-1 площею 31,7 кв.м, котельня 1-3 площею 4,0 кв.м, прихожа 1-4 площею 16,9 кв.м, ванна 1-5 площею 7,3 кв.м, кімнати 1-6 площею 15,4 кв.м, кімната 1-7 площею 19,8 кв.м, кухня 1-8 площею 10,4 кв.м, кладовка 1-14 площею 8,0 кв.м; 1/2 частину літньої кухні-теплиці, позначеної на плані літерою «Б», що складається з таких приміщень: житлова кімната 1-1 площею 11,3 кв.м, теплиця 2-2 площею 134,1 кв.м та 2,6 кв.м, приміщення кухні 1-2, необхідних для проходу до теплиці; 1/2 частину сараю позначеного на плані літерою «В», що становить 88 кв.м від загальної площі 176 кв.м; 1/2 частину земельної ділянки, що становить 0,1005 га від загальної площі 0,201 га, яка розташована по провул. Першотравневому, 15 у с. Мархалівка Васильківського району Київської області; також стягнути із ОСОБА_2 на її користь 4 160 грн. витрат за проведення експертного дослідження, 2 000 грн. витрат на правову допомогу та 3 654 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року позов задоволено частково.Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння по провул. Першотравневому, 15 у с. Мархалівка Васильківського району Київської області. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 654 грн. сплаченого судового збору та 2 320 грн. витрат на проведення експертного дослідження. В решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрутування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що рішення ухвалено без належної оцінки наявним в матеріалах справи доказах та свідчення свідків, які дають підстав вважати, що спірне домоволодіння є його особистою власністю, а відтак не підлягає поділу відповідно до положень ст. 57, 60 СК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння є обєктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за відповідачем, оскільки воно було побудоване під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Розглядаючи спір у вказаній частині, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 1 травня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 9 січня 2009 року, виданого Мархалівською сільською радою, відповідач є власником домоволодіння по провул. Першотравневому, 15 у с. Мархалівка Васильківського району Київської області.

До складу вказаного домоволодіння входить: житловий будинок літ. «А» площею 230,2 кв.м, літня кухня-теплиця літ. «Б» та сараю літ. «В».

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з п. п. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Враховуючи, що спірне домоволодіння було збудоване під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та в результатіспільної участі коштами та/або працею в набутті цього майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання його таким, що підлягає поділу як обєкт спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

По своїй юридичній природі норми сімейного законодавства, які встановлюють підстави та механізм поділу спільного майна подружжя, припускають існування факту спільної сумісної власності дружини і чоловіка в рівних частках, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Отже, в даному випадку обовязок доказування щодо спростування факту спільної сумісної власності подружжя законом покладається на того з подружжя, хто це заперечує.

Натомість позиція відповідача щодо визнання домоволодіння його особистою власністю не підтверджена належними і допустимими доказами у справі, зокрема суду не доведено, що подружні відносини сторін були припиненні до набуття у власність позивачем спірного нерухомого майна, а отримані в кредит кошти були використані на його особисті потреби, а укладений договір не стосувався інтересів сім'ї та не створював обов'язки для другого з подружжя з огляду на положення ст. 65 СК України.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що домоволодіння по провул. Першотравневому, 15 у с. Мархалівка Васильківського району Київської області є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, по при те, що право власності на нього зареєстровано за відповідачем, а їх частки є рівними.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів ,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.Д. Лащенко

ОСОБА_4