Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/315/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.07.2016смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області в складі:

Головуючої- судді: Єгорової Н.І..,

при секретареві : Маковецькій Л.А.,

за участю позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Кудрявцев М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Доманівка справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 29285грн. 55 коп. та моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 29285грн. 55 коп. та моральної шкоди в розмірі 20000 грн. посилаючись на те, що з 14.04.1971р. по 31.12.1997р. він працював в радгоспі «Шляховий» на різних посадах. 05.04.1996р. ОСОБА_2 був звільнений з ВАТ «Шляховий», який є правонаступником радгоспу «Шляховий», на підставі п.5ст.40 КЗпП України. Будучи не ознайомлений з наказом про звільнення, позивач продовжував працювати в товаристві до 31.12.1997р. Рішенням Доманівського районного суду від 03.06.2015р., як вважає позивач, судом був встановлений факт про те, що ОСОБА_2 працював на підприємстві до 31.12.1997р. За період роботи з 05.04.1996р. по 31.12.1997р., тобто по день фактичного звільнення позивача, підприємство заборгувало ОСОБА_2 заробітну плату в сумі 3702.51грн., які рішенням суду було стягнуто з ВАТ «Шляховий» на користь позивача. Зазначене рішення суду від 03.06.2015р. апеляційною інстанцією було скасоване у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Однак позивач вважає, що зазначеним рішенням суду факт працювання позивача в ВАТ «Шляховий» до 31.12.1997р. був встановлений, тому доказуванню не підлягає. У зв»язку із затримкою виплати підприємством остаточного розрахунку, позивач просить стягнути з ТДВ «Шляховий»( який є правонаступником ВАТ «Шляховий») , починаючи з 05.04.1996р. по день звернення до суду, тобто до 25.04.2016р., середній заробіток за весь час затримки виплати зарплати в розмірі 29285.55 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20000грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю і просили стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати зарплати в розмірі 29285.55 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20000грн.

Представник відповідача ТДВ «Шляховий» Кудрявцев М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив звернути увагу на пропущені строки звернення позивачем до суду та пояснив, що спір про стягнення заробітної плати за період з 05.04.1996р. по 31.12.1997р. вже судом вирішувався, тому повторно дана вимога судом розглядатися не може. Крім того, рішення суду від 03.06.2015р. про зміну дати і формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з роботи, стягнення грошових сум , ухвалою апеляційного суду від 26.08.2015р. було скасовано, тому правових підстав вважати, що ОСОБА_2 працював на підприємстві до 31.12.1997р. не має. Позивач не довів суду про наявність у підприємства заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2, а тому і підстав для стягнення моральної шкоди також не має.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював в радгоспі «Шляховий», правонаступником якого є ТДВ «Шляховий» , з 1971р. на різних посадах до 05.04.1996р. Наказом № 9к позивач був звільнений з роботи на підставі п.5 ст.40 КЗпП України за невихід на роботу більше 4 місяців поспіль, про що свідчать записи в трудовій книжці.

Позивач стверджує, що після звільнення він продовжував працювати на даному підприємстві до 31 грудня 1997р., так як з наказом про його звільнення його не знайомили. Лише в 2006р., коли позивач отримав трудову книжку, йому стало відомо про звільнення з роботи за невихід на роботу більше 4 місяців поспіль.

В червні 2015р. ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про зміну дати і формування причин звільнення з роботи , стягнення заборгованості по заробітній платі за період 1995-1997рр. та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Доманівського районного суду від 03.06.2015р. звільнення ОСОБА_2 з 05.06.1996р. на підставі п.5 ст.40 КЗпП України було визнано незаконним. Зобов'язано ВАТ «Шляховий» внести зміни в трудову книжку позивача щодо формулювання підстав та дати звільнення, зазначивши звільнення ОСОБА_2 з 31 грудня 1997р. на підставі п.1ст.40 КЗпП України. Стягнуто з ВАТ «Шляховий» на користь ОСОБА_2 3702.51 грн. не нарахованої та не виплаченої заробітної плати і 500грн.моральної шкоди

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015р. рішення Доманівського районного суду від 03.06.2015р. було скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_2 до ТДВ «Шляховий» про зміну дати і формулювання причин звільнення з роботи, покладення обов'язку, стягнення грошових сум. Підставою прийняття такого рішення, апеляційна інстанція зазначила пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016р. рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26.08.2015р. залишено без змін.

Позивач просить стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати зарплати в розмірі 29285.55 грн., починаючи з 05.04.1996р. по день звернення до суду із розрахунку 5.67 грн. в день х 5165 дн.= 29285.55 грн.

ОСОБА_2 не згодний з датою його звільнення з роботи, зазначеній в трудовій книжці, але оскільки даний спір не може розглядатися повторно, він просить затримку розрахунку рахувати з 05.04.1996р.

Таким чином, спір щодо періоду роботи позивача на підприємстві до 31.12.1997р. та нарахування за цей період йому заробітної плати не є предметом даного судового розгляду і не входить до переліку позовних вимог позивача, а тому представник відповідача, як вважає суд помилково просив дати оцінку зазначеним обставинам.

Відповідно до ст.117 КЗпП України- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст..116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з положень даної статті, вбачається, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені виплачується у разі наявності заборгованості по заробітній платі на день звільнення.

Із дослідженої в судовому засіданні довідки ТДВ "Шляховий» щодо нарахування позивачу заробітної плати за період 1993-1996р. вбачається, що з червня 1995р. по квітень 1996р. работодавець припинив нараховувати ОСОБА_2 заробітну плату. З якої причини не нараховувалася заробітна плата суду невідомо.

Із-за пропуску строку звернення до суду по вирішенню трудового спору, про що свідчить рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26.08.2015р., ОСОБА_2 не довів суду факту наявності заборгованості підприємства перед ним по заробітній платі на момент його звільнення з роботи, тобто станом на 05.04.1996р..

При відсутності заборгованості, що належить до виплати при звільненні, відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільнені не наступає, а тому підстав в задоволені цій частині позову належить відмовити.

Відповідно до ч 1ст.237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідком порушення законних прав працівника.

Із-за відсутності доказів, щодо факту порушення законних прав ОСОБА_2 при його звільненні з роботи в квітні 1996р., підстав для відшкодування моральної шкоди не має, а тому в задоволені зазначеної частини позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5,6,8,10,11,60,209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 29285грн. 55 коп. та стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн.- відмовити.

Рішення набирає чинності після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Апеляційне оскарження проводиться в порядку ст.294,295 ЦПК України.

Суддя : підписН. І. Єгорова