АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/68/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/888/16 Доповідач - Шевчук Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

при секретарі - Романська К.М.

з участю сторін - представника апелянта - ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2

- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третіх осіб служби у справах дітей Тернопільської РДА, приватного нотаріуса Будз Наталії Євгенівни про визнання договорів дарування недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, третіх осіб служби у справах дітей Тернопільської РДА, приватного нотаріуса Будз Наталії Євгенівни про визнання договору дарування від 21.10.2013 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського та районного нотаріального округу Будз Н.Є. щодо дарування 81/100 та 19/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та зареєстрованого в реєстрі за №2389 недійсним, скасування державної реєстрації та повернення сторін в попередній стан -відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог зазначає, що при вирішенні спору суд неповно з'ясував обставини справи та не дав належної оцінки доказам та обгрунтуванням, які надавались ним під час розгляду справи. Звертає увагу на те, що підставою позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів по даній справі є їх фіктивність, оскільки вони були укладені без наміру створення правових наслідків .

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідачки апеляційну скаргу заперечила рішення суду вважає законним і обгрунтованим.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення .

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2389 Договір дарування, згідно якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар на своє імя 81/100 домоволодіння, а саме будівлю торгово-побутового комплексу з надвірними спорудами, загальною площею 599,7 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 а також на ім'я малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 19/100 часток домоволодіння, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 140,6 кв.м.

21 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 81/100 частки домоволодіння, а саме будівлю торгово-побутового комплексу з надвірними спорудами, загальною площею 599,7 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 що підтверджується Витягом №11226826.

21 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 19/100 часток домоволодіння, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 140,6 кв.м., що підтверджується Витягом №11231612.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсон від 21 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 569450,45 грн.

11.12.2013 року Комсомольським районним судом м.Херсон видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 569450,45 грн., для примусового виконання рішення суду від 21 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 20.11.2013 року.

22.08.2014 року державним виконавцем державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №44476765 з примусового виконання виконавчого листа виданого 11.12.2013 року Комсомольським районним судом м.Херсон про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 569450,45 грн.

24.09.2014 року державним виконавцем державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, в рамках виконавчого провадження №44476765, винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження для забезпечення виконання рішення суду

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження фіктивності укладених відповідачами правочинів.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає правильними.

Так, відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдаровуваного не отримує. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання.

Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1, ч.4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину ?спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст.234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивач своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України).

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони в присутності нотаріуса стверджують одна одній, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені на волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі, договір укладається між ними без будь якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує в собі інший правочин та укладається на вигідних для сторін умовах, які не є результатом впливу помилки, обману, насильства або інших тяжких обставин; вони не обмежені в праві укладати правочини: вони не визнані в установленому порядку недієздатними;вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони володіють українською мовою, що дає їм змогу правильно зрозуміти зміст цього договору: договір Сторонами прочитаний, зрозумілий і ними же схвалений.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір дарування укладений при повному усвідомленні сторонами значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення та такий договір був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Також при укладенні договору дарування були дотримані загальні вимоги для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Крім того, факт прийняття дарунку (юридичні наслідки) підтверджується реєстрацією договору дарування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звернення позивача з позовом до суду не може слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи той факт, що між сторонами даного спору виникли відносини, в яких не міститься застереження щодо обмеження прав відповідача під час їх дії у реалізації своїх прав як власника майна, в тому числі на відчуження наявного нерухомого майна.

Доводи апелянта про те, що укладення договору дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, також не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого відповідач подарував, а обдарована прийняла в дар , що підтверджується договором, згідно якого право власності на нерухоме майно у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованим примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, обдарована дар прийняла. Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подані позивачем та долучені до справи докази, а саме : копія судового рішення, постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника, були досліджені судом першої інстанції у повному обсязі і суд дійшов вірного висновку про те, що вони не дають підстав для беззаперечного висновку про наявність умислу всіх сторін правочину та фіктівність укладених відповідачами оспорюваних договорів дарування.

З матеріалів вбачається, що на момент укладання оспорюваного договору дарування, жодних обтяжень на нерухоме майно не було.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.1, п.1 ст.307, ст.ст.308; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ннею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.М. Шевчук