Справа № 740/1011/16-ц Провадження № 22-ц/795/1244/2016 Головуючий у I інстанції -Діденко О. П. Доповідач - Мамонова О. Є.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого -судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Євстафіїва О.К., Кузюри Л.В.

при секретарі: Шапко В.М.

з участю: представника позивача - адвоката Васюка Д.Г., представника відповідачки - адвоката Яловського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, треті особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради, ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні його позову та ухвалити нове рішення про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що був укладений 21 травня 2014 року між сторонами.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заявник вказує, що набуття права власності ним на весь спірний будинок несло певну загрозу збереження такого майна та втрати житла, а саме така загроза полягала в протиправній поведінці його сина ОСОБА_6, який неодноразово вчиняв побої відносно нього, вимагаючи перереєструвати спірний будинок на його ім'я для отримання коштів на купівлю наркотичних засобів. Саме задля уникнення можливих негативних наслідків, збереження житла та майна в цілому позивач 21 травня 2014 року за договором дарування подарував будинок своїй дружині ОСОБА_4, з якою перебував у шлюбі менше місяця.

ОСОБА_3 наголошує на тому, що суд залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, надав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Так, свідок ОСОБА_7 зазначав, що ОСОБА_6 вів аморальний спосіб життя, зловживав алкоголем, займався злочинною діяльністю; ОСОБА_7 неодноразово викликався як дільничний інспектор з приводу побоїв, які вчиняв син позивача. Свідок ОСОБА_8 (дочка позивача) підтвердила, що ОСОБА_6 фізично та психологічно тиснув на позивача з метою спонукання до перереєстрації права власності на його ім'я для подальшого продажу будинку та отримання коштів на купівлю наркотичних засобів. Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначали про те, що позивач подарував будинок відповідачці з власної волі, однак дана інформація була отримана цими свідками від позивача, а він розповсюджував цю неправдиву інформацію через побоювання, що син ОСОБА_6 дізнається про справжні наміри щодо мети дарування будинку.

Заявник вважає, що укладання 17.11.2014 року договору дарування, за яким відповідачка подарувала будинок третій особі - ОСОБА_5, свідчить про намагання ОСОБА_4 унеможливити повернення будинку у разі, якщо відпадуть тяжкі обставини, при яких був укладений оспорюваний правочин.

ОСОБА_3 вказує на те, що оспорюваний правочин є кабальним для нього, оскільки він подарував єдине нерухоме майно та суд не взяв до уваги ту обставини, що оспорюваний правочин позивач ніколи б не вчиняв, якби не існувала загроза втрати житла та майна в цілому.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Васюка Д.Г., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника відповідачки - адвоката Яловського О.В., який просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору дарування під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим скористалася друга сторона правочину, а сам факт негативної характеристики сина позивача ОСОБА_6 як особи нє є цьому доказом.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що сторони по справі є чоловіком і дружиною (а.с. 17).

Позивачу ОСОБА_3 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 - 1/4 його частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2013 року та 3/4 частини на підставі договору дарування від 21 травня 2014 року, що був укладений між батьком позивача ОСОБА_11 та самим позивачем (а.с.29-30).

21 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку, за яким дарувальник ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а обдарована ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстровано в реєстрі за №703 (а.с.5-6).

Після укладання договору дарування батько позивача, позивач та відповідачка проживали у спірному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер (а.с.18).

На даний час згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок по АДРЕСА_1 належить: 1/4 частина ОСОБА_13, а 3/4 частки - ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 17.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу ОСОБА_12 (а.с.52).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.233 ЦК України, просив визнати недійсним договір дарування від 21 травня 2014 року житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 оскільки такий правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, зазначаючи, що тяжка обставина укладання договору дарування була зумовлена наявністю загрози збереження та втрати житла у зв'язку з протиправною поведінкою його сина ОСОБА_6, так як останній був наркозалежним і вимагав від позивача переоформити право власності на вказаний будинок на його ім'я для подальшого продажу та використання коштів на власні потреби.

З довідки ОКЛПЗ «Ніжинський наркологічний диспансер» від 05 квітня 2016 року №243 дійсно вбачається, що ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 12.02.2008 року (а.с.34).

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.2 КК України, і призначено йому покарання за ст.185 ч.2 КК України у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.70 ч.1, ч.4 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням покарання, призначеного за попереднім вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року за ст.ст. 309 ч.2 , 70 ч.4, 72 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі шляхом часткового складання призначених покарань у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі (а.с.32-33).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснено у п.23 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В якості доказів підтвердження тяжкої обставини ОСОБА_3 посилався на пояснення свідків, жодних письмових доказів, які б підтверджували загрозу збереження та втрати житла у зв'язку з протиправною поведінкою сина позивача ОСОБА_6 щодо нього матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять жодного письмового доказу про звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу будь - яких протиправних дій ОСОБА_6

Перебування ОСОБА_6 на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 12.02.2008 року, негативна характеристика ОСОБА_6 та наявність судимостей з негативного боку характеризують особу, але не підтверджують наявність тяжкої обставини, про яку було заявлено ОСОБА_3 у позові.

Зважаючи на вищевикладене не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що ОСОБА_6 відносно нього неодноразово вчинялися побої з метою змусити позивача перереєструвати спірний будинок на його ім'я для отримання коштів на купівлю наркотичних засобів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та ґрунтовного висновку про недоведеність ОСОБА_3 вчинення ним оспорюваного правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Доводи заявника ОСОБА_3 щодо залишення поза увагою суду показань свідка ОСОБА_7, в яких він зазначав про неодноразові виклики з приводу побоїв позивача, є голослівними, оскільки не можуть вважатись належними та допустимими доказами за відсутності офіційних звернень позивача.

Доводи ОСОБА_3 щодо невірної оцінки показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що позивач подарував будинок відповідачці з власної волі, оскільки особисто розповсюджував неправдиву інформацію через побоювання, що ОСОБА_6 може дізнатися про справжні наміри дарування будинку, не впливають на правильність вирішення спору.

Апеляційний суд ставиться критично до доводів заявника про те, що свідок ОСОБА_8 підтвердила чинення ОСОБА_6 фізичного та психологічного тиску на позивача з метою спонукання до перереєстрації права власності на його ім'я для подальшого продажу будинку та отримання коштів на купівлю наркотичних засобів, зважаючи на те, що свідок ОСОБА_8 не пам'ятала у який спосіб ОСОБА_6 вимагав оформити будинок на нього та після запитань головуючого судді у суді першої інстанції щодо обставин, які стосувалися договору дарування відмовилася давати показання, вказавши, що до лютого 2016 року їй не було відомо про оспорюваний договір дарування.

Посилання ОСОБА_3 на те, що оспорюваний правочин є кабальним для нього, оскільки він подарував єдине нерухоме майно та правочин позивач ніколи б не вчиняв, якби не існувала загроза втрати житла та майна в цілому, не знайшли свого підтвердження. До того ж, договір дарування був укладений із дружиною позивача - відповідачкою ОСОБА_4, після укладення договору позивач безперешкодно проживав у будинку, на даний час залишається в ньому зареєстрованим.

За поясненнями відповідачки у суді першої інстанції вона пропонувала відповідачу продовжувати проживати у будинку однією сім'єю, оскільки вони перебувають у шлюбі, такі ж пояснення давав позивач, донька позивача ОСОБА_8 та третя особа ОСОБА_5

З'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку поясненням свідків та сторін по справі, районний суд обґрунтовано вважав, що відповідачка не чинить позивачу перешкод у проживанні в будинку.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: