Номер провадження: 22-ц/785/2980/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись

на те, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш авто»), укладено договір фінансового лізингу від 11.11.2015р. на придбання трактора МТЗ 82.2.26.

Під час укладання договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, до підписання договору представником товариства йому було повідомлено, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 49 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів товариствопередасть йому в користування предмет лізингу.

У той же день він сплатив платіж у розмірі 49 000,00 грн. на користь відповідача згідно лізингового договору від 11.11.2015р №002081, що підтверджується копією квитанції № 31А2J35794 від 11.11.2015р.

Проте йому не було розяснено призначення цього платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з піготовкою та укладанням договору.

Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу у вигляді авансового платежу.

Також йому не було надано можливості детального ознайомлення з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи це тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу.

Протягом обіцяного терміну предмет лізингу йому не було передано, відповідач відмовився передавати йому предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 49 000 грн. є адміністративним платежем тільки за оформлення договору.

Після підписання і вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, а можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача.

Посилаючись на ці обставини, позивач з підстав, передбачених ст. ст. 203, 201, 638, 806, 807 ЦК України, Законів України: «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», рішення Конституційного суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 просив:

- визнати недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу №002081 від 11.11.2015р.;

- розірвати договір фінансового лізингу №002081 від 11.11.2015р.;

- стягнути з відповідача на його користь: -49 000 грн., сплачених ним за вказаним договором; - 588 грн. за оплачену комісію банку за перерахування товариству вказаної суми та судовий збір у сумі 490 грн.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 08.02.2016р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення його вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невірну оцінку доводам позивача та ігнорування прямої норми закону.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено: наявність навмисного введення його представниками відповідача в оману при укладанні договору щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору та відсутні підстав для розірвання, укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновкими суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно з положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі-Закон) за договором фінансового лізингу (далі-договір) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Тобто, ця норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною 2 указаної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2015р. між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Ваш авто» було укладено договір фінансового лізингу № 002081 з додатками (Графік сплати авансового платежу та специфікація предмету лізингу), відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб трактор «МТЗ 82.2.26», зазначений у п. 1.1. Договору та специфікації, що є додатком № 2 до Договору, вартістю 20164,61 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених Договором.

Того ж дня, позивачем було сплачено платіж в розмірі 49 000,00 грн., на користь ТОВ «ЛК «Ваш авто» згідно лізингового договору від 11.11.2015р. № 002081, що підтверджується копією квитанції № N1A2J35794 від 11.11.2015р.

Протягом обіцяного строку, предмет лізингу не був переданий позивачу, з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 49 000,00 грн., є адміністративним платежем тільки за оформлення договору.

У п.12.1 договору фінансового лізингу, який позивач просить визнати недійсним, сторони встановили, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізигнгодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Як стверджує позивач, ознайомившись з умовами договору він дізнався, що відповідач не надав йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконав та спонукав підписати договір швидше, чим ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, що є порушенням прав позивача як споживача, оскільки умови договору не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

На думку колегії суддів саме на підставі цього пункту договору позивач 16.11.2015р. направив на адресу відповідача лист з вимогою розірвати договір фінансового лізингу № 002081 від 11.11.2015р. та повернути йому сплачені кошти за адміністративний платіж.

Відповідач листом №915-03-.15 повідомив позивача про те, що відповідно до даного договору ним було сплачені кошти в розмірі 49 000.00 грн., які згідно п. 9.7 зараховані як адміністративний платіж й за умовами договору, що встановлені у ст. 12 п. 12.1 договору, поверненню не підлягають.

Також відповідач повідомив позивача, що на підставі його заяви, договір лізингу № 002081 від 11.11.2015р. вважається розірваним з 20.11.2015р., (а.с.38).

Наведене свідчить про те, що сторони у відповідності до умов договору дійшли згоди про розірвання укладеного між ними договору від 11.11.2015р.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані ЦК України, в главі 16 якого зафіксовано законодавцем загальні положення про правочини та правові наслідки недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції правильно визнав встановленим, що 11.11.2015р. сторони уклали договір фінансового лізингу № 002081, згідно з ст. 1 якого предметом договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та специфікації (додаток № 2 до договору), специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам.

Згідно п. 17.6. цього договору, лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників.

Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу, а додаток № 1 до цього договору містить інформацію щодо сплати авансових платежів, комісій, графік сплати 50 % авансового платежу протягом одного року, а також інформацію щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору.

У ст. 9 договору міститься детальний опис розрахунку першого лізингового платежу, а у п. 10.1. ст. 10 договору міститься детальний опис розрахунку другого лізингового платежу.

Також договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу.

Пункт 4.1. ст. 4 договору передбачає, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.2. цього договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 20 164,61 дол. США з урахуванням ПДВ, що згідно обмінного курсу долара США до гривні, на фактичну дату укладання договору становить 490 000,00 грн.

Відповідно до ст. 9.7. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору.

Того ж дня, позивачем було сплачено суму у розмірі 49 000,00 грн., які було зараховано згідно умов визначених п. 9.7. договору, а саме в рахунок адміністративного платежу.

Колегія суддів вважає, що з огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтоваого висновку про недоведеність позивачем наявності навмисного введення його представниками відповідача в оману при укладенні договору щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Ураховуючи, що укладений між сторонами договір зазначений як договір лізингу, на кожної сторінці договору позивач підписувався в графі лізингоодержувача, а крім того позивач підписав і додатки до договору у вигляді розрахунків виплат лізингових платежів, що а ні як не може відноситься до договору купівлі-продажу, погодження з тим, що сам транспортний засіб відсутній при укладенні договору, та наявність в кожному документі реквізитів відповідача лізингової компанії, суд приходить до висновку про наявність саме при укладенні договору у позивача, наміру укласти саме цей договір. Відмова позивача від подальшого виконання умов укладеного договору не зобовязує відповідача повернути сплачену адміністративну послугу щодо оформлення договору, оскільки робота відповідача уже виконана і вона має бути оплаченою. Оскільки позивач погодився з запропонованою відповідачем ціною адміністративної послуги за оформлення договору. І такі умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків сторін.

Що стосується посилання позивача про те, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими та непрозорими, у порушення Закону України «Про захист прав споживачів», суд правильно дійшов до такого:

Згідно з ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідност. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями ч. 3ст. 6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом ч. 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається з укладеного між сторонами договору лізингу, він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови, які сторонами погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору.

Матеріалами справи також встановлено, що лізингодавець у відповідності до умов договору виконав перед лізингоодержувачем роботи, що повязані перевіркою, розглядом та підготовкою документів для укладання договору, за що останній сплатив йому адміністративний платіж у сумі 49 000 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вищевикладене, у сукупності, спростовує доводи позивача про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, та що він детально не ознайомлювався з його умовами.

Крім того, відповідно дост.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За правилами ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте позивач на порушення свого обовязку, передбаченого зазначеними нормами закону, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав своїх вимог.

З огляду на те, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, твердження позивача про несправедливість умов договору лізингу, у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 12.1 договору, які передбачають відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу порушують принцип добросовісності є не обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги вищевикладених обставин не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

ОСОБА_3

ОСОБА_4