Провадження №2/760/1900/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.

при секретарі - Здорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому просила визнати недійсним п.п. 5., 5.1., 5.2., 5.3., 5.4. іпотечного договору № б/н від 29.05.2007 року укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2007 між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») було укладено іпотечний договір № б/н, за умовами якого в якості забезпечення виконання умов кредитних договорів № від 29.05.2007 р., № від 29.05.2007 р., № від 29.05.2007 р., було передано в іпотеку нежиле приміщення магазину, загальною площею 321,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначає, що вказаний предмет іпотеки ОСОБА_2 набув у власність 06.01.2000, на підставі договору купівлі-продажу магазину, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із нею, ОСОБА_1

Позивачка посилається, на те, що предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з положень ст. 60 СК України, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально засвідчена.

Проте, як стверджує позивачка, договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, який потребує нотаріального посвідчення, а тому на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно.

В зв'язку з зазначеним вище, позов просила задовольнити.

29.10.2015 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.

19.02.2016 ухвалою суду накладено арешт на нежиле приміщення магазину, загальною площею 321,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

14.03.2016 представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

14.03.2016 представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1, де зазначено, що вона дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 (Третій особі), в якості забезпечення виконання зобов'язань за договорами кредиту, на укладення та підписання Іпотечного договору, за умовами якого, в іпотеку відомому йому банку, буде передано майно, набуте в період зареєстрованого шлюбу на визначених ним на власний розсуд умовами іпотечного договору, розміру заставної вартості майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського округу Турчак С.М. за реєстраційним №5246.

При цьому зауважив, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя (в тому числі у вигляді застереження в іпотечному договорі) є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном, та надавши згоду на передачу в іпотеку належного позивачу нерухомого майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, позивач тим самим, погодився в тому числі й на те, що на нього відповідно до законодавства може бути звернуто стягнення, в тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що не потребує додаткового погодження позивача, оскільки законодавством не передбачено права осіб, які не були стороною іпотечного договору, а лише погодилися на передачу в іпотеку належного їм майна, на обов'язкове надання згоди при застосуванні того чи іншого встановленого Законом України «Про іпотеку» способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з цим вказав, що така ж, правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 у справі № 6-11 /374св 15.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека- вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що 29.05.2007 між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») було укладено іпотечний договір № б/н, за умовами якого, в якості забезпечення виконання умов кредитних договорів № від 29.05.2007 р., № від 29.05.2007 р., № від 29.05.2007 р., було передано в іпотеку нежиле приміщення магазину, загальною площею 321,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Розділом 5 іпотечного договору «застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» визначено порядок звернення на предмет іпотеки.

Зокрема, п. 5.2 встановлено, що в повідомленні, про яке йдеться в п.5.1 Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимоги іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення свої вимог.

Позивачка вважає, що вказаний договір частково підлягає визнанню недійсним, а саме: розділ 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодавця» у зв'язку з тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, який потребує нотаріального посвідчення, а тому на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно, однак її згода на укладання такого договору не надавалась.

Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання вимог про те, що зміст правочину, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Як вбачається, в матеріалах справи, наявна копія заяви ОСОБА_1від 29.05.2007 року, де зазначено, що вона не заперечує проти передачі її чоловіком ОСОБА_2 в іпотеку будь -якому банку спірного нежилого приміщення, у зв»язку з чим дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на визначення ним на власний розсуд умов іпотечного договору, розміру заставної вартості майна, укладення та підписання іпотечного договору, за умовами якого в іпотеку, відомому йому банку, буде передано майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського округу Турчак С.М. за реєстраційним №5246 (а.с. 30).

Відповідно до вищезазначеної заяви позивачка надала згоду на передачу вказаного нежитлового приміщення в іпотеку.

Також із змісту згаданої заяви вбачається, що позивачка не заперечує проти того, щоб умови договору іпотеки визначалися ОСОБА_2 на його власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тобто, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Таким чином, укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном та надавши згоду на передачу відповідачу в іпотеку належного їй майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, позивачка, тим самим, погодилася й на те, що на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує її додаткового погодження, оскільки законодавством не передбачено права осіб, які не були стороною іпотечного договору, а лише погодилися на передачу в іпотеку належного їм майна, на обов'язкове надання згоди при застосуванні того чи іншого встановленого Законом України «Про іпотеку» способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

При укладені іпотечного договору від 29.05.2007, були відсутні обставини, які б перешкоджали нотаріусу засвідчити його.

Викладена вище позиція суду кореспондується з правовою позицією ВССУ, що викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 у справі № 6-11 /374св 15.

Таким чином, уклавши іпотечний договір, ОСОБА_2 та АКІБ»Укрсиббанк» досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника правочину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Тобто, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, під час укладення іпотечного договору від 29.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчаком С.М., були дотримані всі вимоги чинного законодавства та суд вважає відсутніми підстави для визнання частини цього правочину недійсним, з підстав зазначених позивачкою.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При недоведеності під час розгляду справи факту порушень відповідачем прав позивача відповідно до визначених позивачем підстав заявленого позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 6 ст. 154 ЦК України визначено, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи наявність арешту на нежиле приміщення магазину, загальною площею 321,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00, накладеного в якості забезпечення позову на підставі ухвали суду від 19.02.2016, то на підставі ч. 6 ст. 154 ЦК України такий захід забезпечення повинен бути скасований.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 15, 203, 215, 626 - 629, 638 ЦК України ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» , ст.ст. 10, 57-60, 154, 209, 212-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки частково недійсним.

Зняти арешт з нежилого приміщення магазину, загальною площею 321,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. А. Усатова