Номер провадження: 22-ц/785/2039/16
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

встановила:

ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до відповідача, який було уточнено, та просили визнати недійсним договір позики від 24.04.2010 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на суму 50 000 доларів США (а. с. 2-6, 149-153).

В обґрунтування свого позову посилалися на те, що 24.04.2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 50 000 доларів США, однак фактично ці гроші не передавались, його мати - ОСОБА_4 перебувала у складному психологічному стані, пов'язаному з сімейними обставинами, а розписка була написана на забезпечення виконання ОСОБА_4 вимог батька ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та укладення мирової угоди. Як вказує ОСОБА_4 на момент складання розписки про отримання грошей, вона перебувала у стані психічного розладу та не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, вказана розписка була написана під впливом психологічного тиску з боку ОСОБА_3, який скористався тяжким становищем ОСОБА_4, яка 25.01.2009 року поховала свою матір, з 09.03.2009 року по 14.04.2009 року тяжко хворів її батько, а 22.07.2009 року між ними шлюб був розірваний і ці обставини призвели до нервового зриву ОСОБА_4, якими скористався відповідач при спорі щодо поділу спільного майна подружжя. З метою вирішення спору мирним шляхом між ними була підписана мирова угода, на забезпечення виконання якої 24.04.2010 року і була написана розписка як гарант неможливості відмови від мирової угоди. Після підписання у серпні 2010 року мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оригінал розписки був повернутий позивачам. Однак, у 2011 році на ОСОБА_4 був здійснений напад, вона була пограбована, у тому числі викрадено оригінал розписки. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено повністю. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 24.04.2010 року на суму 50 000 доларів США в частині укладення договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 169).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 172-176).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить рішення змінити в частині задоволення позову ОСОБА_4, застосувати наслідки недійсності правочину, двосторонню реституцію. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права (а. с. 178-179).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із недоведеності позову. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із положень ст. 225 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції слід погодитись, оскільки він відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2010 року між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений в письмовій формі договір позики. Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_3 50 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири, строком на три роки (а. с. 36).

За правилами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2014 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики незаконним та неукладеним на підставі ст.231 ЦК України. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 солідарно суму боргу 399 650 гривень та судові витрати - у рівних частках. В решті рішення залишено без змін (а. с. 37-38).

ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійним договору позики, укладеного 24.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, з підстав передбачених ст. 234 ЦК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, правомірно виходив з підстав його недоведеності.

Згідно п. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, згідно п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Довід апеляційної скарги про те, що ні у ОСОБА_2, ні у ОСОБА_4 не було наміру взяти в борг гроші для придбання однокімнатної квартири, тому що вони вже мали житло у вигляді трьох квартир, а ОСОБА_3 не мав наміру позичити в борг гроші, тому що він їх не мав, крім того відповідно умов мирової угоди ОСОБА_3 звільнявся від усіх фінансових боргів у сумі 334 500 доларів США, які взяла на себе ОСОБА_4, у зв'язку з чим набув значну вигоду для себе, є неспроможним, оскільки не має правового значення для вирішення справи. Наявність правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з приводу укладання мирової угоди по справі про розподіл майна подружжя та наявність житла у позивачів не може свідчити про фіктивність договору позики від 24.04.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 носять описовий характер і не спростовують правильних висновків суду в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстав для визнання договору позики недійсним, за ст. 234 ЦК України, немає.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що в період з 2009 року по кінець 2010 року страждала психічним розладом, який привів до того, що вона з 20.04.2010 року по 28.04.2010 року була позбавлена можливості розуміти фактичне значення своїх дій та керуватись ними, у зв'язку з чим вимагала визнання договору позики недійсним, на підставі ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до висновку судово-медичних експертів № 44 та іншої медичної документації, а саме амбулаторних карток ОСОБА_4, у період з 2005 року ОСОБА_4 періодично зверталась до лікарів-психіатрів з приводу психічних розладів, за вказаним висновком у період з 20.04.2010 року по 28.04.2010 року з наданої медичної документації наявні дані про об'єктивний розлад психічного здоров'я ОСОБА_4, вона страждала у цей період психічним розладом у вигляді «органічного органічно-лабільного розладу зі зниженням когнітивних функцій та вираженими афективними порушеннями в виді депресивного і іпохондричного синдромів» (а. с. 14-29, 40-69).

Проаналізувавши встановлені у судовому засіданні обставини укладення договору позики ОСОБА_4 у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд першої інстанції дійшов висновку про законність й обґрунтованість вимог ОСОБА_4 та можливості їх задоволення.

В цій частині рішення не оскаржується, у зв'язку з чим колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

В апеляційній скарги представник ОСОБА_3 просив застосувати наслідки недійсності правочину, а саме повернення ОСОБА_4 грошових коштів, отриманих за недійсним правочином.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року встановлені обставини отримання грошових коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від ОСОБА_3 за договором позики від 24.04.2010 року в сумі 50 000 доларів США, а відтак за правилами реституції майно, передане за недійсним правочином підлягає поверненню.

Проте, суд діяв в межах заявлених позовних вимог, питання про застосування наслідків недійсності правочину в суді першої інстанції відповідачем не ставилось, і відповідно, судом не вирішувалось, що унеможливлює вирішення цього питання на стадії апеляційного розгляду, що не позбавляє можливості ОСОБА_3 звернутися до суду із відповідним позовом.

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.