Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний», реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Південно-Українське бюро консалтингу та оцінки», про скасування реєстрації права власності та визнання незаконними дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього, про визнання звіту про оцінку майна таким, що не може бути використаний та його скасування; за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») до ОСОБА_3 про звернення стягнення на нежитлове приміщення та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 липня 2008 року між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Ейкс» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого підприємство отримало в кредит 500 000 грн строком до 30 червня 2010 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення загальною площею 2 148,2 кв. м по АДРЕСА_1. Позивач зазначала, що у 2014 році вона дізналася про визнання за банком права власності на зазначені приміщення у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору. Посилаючись на те, що вона не отримувала від банка вимогу про наявність заборгованості та інші порушення умов кредитного договору, просила суд, уточнивши позовні вимоги, визнати незаконними дії банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності на спірне майно, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки, визнати недійсним звіт про незалежну оцінку нерухомого майна та скасувати його.

У червні 2014 року ПАТ АБ «Південний» пред'явив зустрічний позов, у якому просив суд звернути стягнення на нежитлові приміщення загальною площею 2 148,2 кв. м по АДРЕСА_1, які є предметом іпотеки від 01 липня 2008 року, вартістю 297 611,63 грн шляхом визнання за ним права власності на зазначені приміщення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року, у задоволенні позову та зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні її позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову.

У решті судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що ПАТ АБ «Південний» правомірно набув право власності на спірні нежитлові приміщення загальною площею 2 148,2 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 01 липня 2008 року між ПАТ АБ «Південний» та ТОВ «Голден Ейкс» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, з урахуванням додаткових угод до кредитного договору, банк зобов'язався надати ТОВ «Голден Ейкс» кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 500 тис. грн, а позичальник зобов'язався повернути заборгованість за кредитом не пізніше 30 червня 2010 року згідно графіку платежів за кредитним договором та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20% річних.

01 липня 2008 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, що забезпечує виконання зобов'язань ТОВ «Голден Ейкс» за кредитним договором від 01 липня 2008 року.

Положеннями ч. 1 ст. 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог, а статтею 37 зазначеного закону, в цій же редакції, передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого відповідно до частини другої статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Нова редакція ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 3.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Пунктом 4.1 цього ж договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 закону України «Про іпотеку». Передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється за вартістю, яка визначається на підставі незалежної експертної оцінки.

Згідно з п. 3.1 іпотечного договору від 01 липня 2008 року іпотекодержатель розпочинає звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом 30-ти календарних днів іпотекодавцем не буде виконана вимога про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов'язання та/або умов цього договору згідно п. 2.3.18. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається іпотекодержателем у цій вимозі.

Вимогою про усунення порушень забезпеченого обтяженням зобов'язання від 02 червня 2011 року за вих. № 0-16/18698 банк повідомив ОСОБА_3 про наявність заборгованості за кредитним договором та попередив, що у разі неповернення такої у повному обсязі, він ініціюватиме звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки.

Проте, у порушення умов п. 3.1 договору банк не зазначив у який саме спосіб буде звертати стягнення на предмет іпотеки (на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі), чим порушив права іпотекодавця.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника позивача ОСОБА_4, в якій він просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що у зв'язку з відрядженням в день судового засідання він буде перебувати в іншому місті, при цьому наголошував на тому, що бажає бути присутнім в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги та має намір скористатися своїм правом щодо висловлення думки про результати проведеної експертизи. На підтвердження вибуття до іншого міста заявником було надано копію квитка на потяг (т. 2, а.с. 176-177).

Однак, 16 грудня 2014 року справа була розглянута апеляційним судом, а клопотання про відкладення розгляду справи відхилено.

Згідно зі ст. 129 Конституції Україниоднією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, яким було подано заяву про відкладення розгляду справи з наведенням причин та підтвердженням їх поважності є порушенням ст. 129 Конституції Українита ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, розглянувши справу за відсутності позивача, суд апеляційної інстанції позбавив його права на судовий захист, зокрема, ОСОБА_3 та її представник були позбавлені права подати свої заперечення щодо результатів проведеної експертизи від 27 листопада 2014 року, зі змісту якої вбачається, що визначити вартість нерухомого майна на момент звернення стягнення на предмет іпотеки по АДРЕСА_1 не є можливим. При цьому апеляційний суд не врахував, що в апеляційній скарзі позивач оскаржувала визначену у звіті про оцінку майна вартість іпотечного майна, зазначаючи, що взята судом до уваги вартість спірного майна не відповідає його реальній вартості.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК Україниустановлено вимоги щодо змісту ухвали суду апеляційної інстанції. Зокрема, ухвала суду має складатися з описової частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі; мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; резолютивної частини із зазначенням висновку апеляційного суду.

Постановлена апеляційним судом ухвала про залишення без змін рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України, оскільки суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та стосовно невідповідності вартості майна, зазначеної у звіті про оцінку, його реальній вартості; не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи апеляційної скарги; не дав належної оцінки змісту п. п. 3.1, 3.3, 4.1 іпотечного договору від 01 липня 2008 року, якими сторони визначили умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки; не сприяв повному та всебічному розгляду справи та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

Оскільки допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення первісного позову з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ АБ «Південний» », реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Південно-Українське бюро консалтингу та оцінки», про скасування реєстрації права власності та визнання незаконними дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього, про визнання звіту про оцінку майна таким, що не може бути використаний та його скасування, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. ПоповичСудді: В.І. Амелін