Унікальний номер справи 333/1220/16-ц
Номер провадження 2/333/1209/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 7 червня 2016 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., при секретарі Лященко В.А., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Охоронна агенція «Січ-Безпека» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 13 листопада 2015 р. позивач працював охоронцем Приватного підприємства (ПП) «Охоронна агенція «Січ-Безпека». Наказом відповідача від 29 грудня 2015 р. його звільнено з роботи на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України за прогули. В наказі зазначено, що він був відсутній на роботі без поважної причини 25, 26, 27, 28 грудня 2015 р. Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки 25 грудня 2015 р. він знаходився на лікарняному; 26, 27 грудня 2015 р. згідно графіку роботи у нього були вихідні; 28 грудня він був на роботі, де його ознайомили з наказом про відсторонення від роботи. Вважаючи з наведених підстав, що його звільнено незаконно, позивач просить суд поновити його на роботі, стягнути заборгованість по заробітній платі за грудень 2015 р., середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 10 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування, суду пояснив, що з 13 листопада 2015 р. працював охоронцем ПП «Охоронна агенція «Січ-Безпека». Кожного місяця відповідач складав графік роботи, який доводився до відома охоронців. Чергування здійснювалось наступним порядком: 24 год. робочого часу, 48 год. вихідні. З 19 до 25 грудня 2015 р. він знаходився на лікарняному. 26, 27 грудня 2015 р. він на роботі не був, оскільки за графіком у нього були вихідні. 28 грудня 2015 р. він прийшов на роботу, де його ознайомили з наказом від 28 грудня 2015 р. про відсторонення від роботи для зясування обставин невиходу на роботу. Він пояснив адміністрації причини невиходу на роботу в зазначені дні, однак його звільнено з роботи. Наказ про звільнення та трудову книжку йому видали лише 21 січня 2016 р. При звільнені йому не виплачено в повному обсязі заробітна плата за грудень 2015 р., заборгованість складає 1 140 грн., яку він просить стягнути з відповідача. Крім того, він просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 29 грудня 2015 р. до дня розгляду справи, а також 10 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала обґрунтування позову.

Представник відповідача позов не визнав, в судовому засіданні пояснив, що позивач дійсно з 13 листопада 2015 р. працював у відповідача охоронцем. 25, 26, 27, 28 грудня 2015 р. позивач на роботу не вийшов, в звязку з чим наказом від 28 грудня 2015 р. його відсторонено від роботи для зясування обставин неявки. Про наявність лікарняного до 25 грудня 2015 р. позивач адміністрацію підприємства не повідомив. Згідно цьому лікарняному позивач повинен був стати до роботи 26 грудня 2015 р., однак цього дня, а також 27 грудня 2015 р. на роботу не вийшов. 28 грудня 2015 р. позивач прийшов на підприємство, однак до роботи не приступив. Оскільки встановлено, що позивач не вийшов на роботу без поважних причин, наказом від 29 грудня 2015 р. його звільнено з роботи за прогули. Заробітна плата за грудень 2015 р. позивачеві сплачено в повному обсязі. Вважаючи звільнення позивача законним, представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 232 КЗпП України трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу, розглядаються безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах.

Наказом директора ПП «Охоронна агенція «Січ-Безпека» № 3-ВК від 13 листопада 2015 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду охоронника з 16 листопада 2015 р., на повний робочий тиждень, встановлено випробувальний термін 1 міс. (а.с. 44)

Наказом директора ПП «Охоронна агенція «Січ-Безпека» № 5-ВК від 29 грудня 2015 р. ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ст. 40 п.4 КЗпП Украйни за прогули без поважних причин, у звязку з відсутністю на робочому місті 25, 26, 27, 28 грудня 2015 р. (а.с. 50)

Відповідно до ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках , зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

Наданими позивачем копіями листків непрацездатності встановлено, що з 19 до 25 грудня 2015 р. включно він знаходився на лікуванні, повинен стати до роботи 26 грудня 2015 р. (а.с. 13)

Оскільки 25 грудня 2015 р. позивач хворів, що підтверджується вказаним листком непрацездатності, посилання у наказі про звільнення на прогул цього дня є безпідставним.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що 26, 27 грудня 2015 р. позивач на роботу не вийшов, про що відповідачем складені відповідні акти. (а.с. 47, 49)

Поясняючи причину неявки на роботу 26, 27 грудня 2015 р. ОСОБА_1 зазначив, що за графіком вказані дні у нього були вихідними.

Таке пояснення суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.4.2.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Приватного підприємства «Охоронна агенція «Січ-Безпека» у випадку знаходження охоронця на лікарняному (тимчасова непрацездатність), останній зобовязаний зявитися на роботу у наступний календарний день після закінчення листа непрацездатності, незважаючи на те, що цей день може припасти на вихідний (субота, неділя), неробочий або святковий календарний день, оскільки в охоронців встановлений змінний режим роботи (24 на 48). У випадку незявлення на роботу у наступний календарний день після закінчення листа непрацездатності без поважних причин власник або уповноважений ним орган має право звільнити найманого працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул). (а.с. 165-172)

Позивач суду пояснив, що з Правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства він не був ознайомлений, що спростовується письмовою розпискою, підписаною ним особисто. (а.с. 179)

Крім того, згідно графіку, наданому відповідачем, 26 та 27 грудня 2015 р. у позивача значаться робочими днями (а.с. 51), тому він повинен був вийти на роботу.

В судовому засіданні також встановлено, що 28 грудня 2015 р. позивач на роботу вийшов, ознайомився з наказом № 4-ВК від 28 грудня 2015 р. про відсторонення від роботи, про що свідчить відмітка на копії наказу (а.с. 11)

Оскільки 28 грудня 2015 р. позивач на роботу вийшов, посилання у наказі про звільнення на прогул цього дня є безпідставним.

Таким чином, в судовому засіданні безсумнівно встановлено, що 26 та 27 грудня 2015 р. позивач на роботу не вийшов без поважної причини, що у розумінні ст. 40 ч.1 п. 4 КЗпП України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» є прогулом.

Як зазначено вище, в наказі від 29 грудня 2015 р. (а.с. 12) вказано, що позивача звільнено у звязку з відсутністю на робочому місті 25, 26, 27, 28 грудня 2015 р. Зазначення прогулами 25 та 28 грудня 2015 р. суд вважає безпідставним у звязку з наведеним вище. Однак таке не впливає на формулювання причин звільнення вчинення прогулу без поважних причин, як те зазначено у наказі та запису у трудовій книжці позивача. (а.с. 10)

Ствердження позивача про те, що відповідач не узгодив з ним час роботи в період з 25 до 28 грудня 2015 р., суд не приймає до уваги, оскільки таке пояснення не ґрунтується на законі, а згідно Правилам внутрішнього трудового розпорядку підприємства він безумовно повинен був стати до роботи після закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 26 грудня 2015 р.

Також є безпідставним посилання позивача на розяснення, що містяться в абз. 2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», про те, що невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин, оскільки в даному випадку переведення позивача не здійснювалось.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 40 ч.3 КЗпП України про недопустимість звільнення в період тимчасової непрацездатності, оскільки непрацездатність у нього тривала до 25 грудня 2015 р. включно, а з роботи його звільнено 29 грудня 2015 р.

Ствердження позивача про те, що при його звільнені відповідачем порушені вимоги ст. 149 КЗпП України, згідно яким до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, спростовується копією наказу від 28 грудня 2015 р. про відсторонення позивача від роботи, де в п.3 йому запропоновано надати пояснення щодо допущення факту невиходу на роботу в період з 26 по 28 грудня 2015 р., з яким він особисто ознайомився. (а.с. 45)

Аналізуючи наведене, суд приходить до переконання, що звільнення позивача відповідає вимогам трудового законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині поновлення на роботі.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за грудень 2015 р., суд приймає до уваги наступне.

У відповідності зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В судовому засіданні позивач стверджує, що відповідач заборгував йому заробітну плату за грудень 2015 р. в сумі 710 грн. 07 коп. (а.с. 121)

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що в грудні 2015 р. ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в сумі 1 648 грн. 43 коп., відраховано податки та збори в сумі 231 грн. 08 коп., вартість спецодягу 539 грн. 25 коп., усього 770 грн. 33 коп., до виплати 878 грн. 10 коп., сплачено аванс в сумі 538 грн. 61 коп., залишок заробітної плати в сумі 342 грн. 74 коп. перераховано на рахунок позивача 29 грудня 2015 р.

Пояснення представника відповідача в судовому засіданні підтверджені копіями платіжних доручень від 22 грудня 2015 р. про перерахування авансу в сумі 538 грн. 61 коп. (а.с. 60), від 29 грудня 2015 р. про перерахування залишку заробітної плати в сумі 342 грн. 74 коп. (а.с. 61), довідкою про розрахунок при звільнені. (а.с. 125)

Наведений відповідачем розрахунок заборгованості по заробітній платі за грудень 2015 р. (а.с. 121) суд не приймає до уваги, оскільки в ньому не відображені податки та збори, які підлягають обовязковому відрахуванню із заробітної плати, а також стягнення за отриманий позивачем спецодяг.

Таким чином, при звільнені позивача з роботи відповідач відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України виплатив йому всі належні суми, в звязку з чим суд відмовляє позивачеві у задоволені позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у разі поновлення на попередній роботі.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, суд приймає до уваги наступне.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача з роботи проведено відповідно до законодавства, заробітна плата йому виплачена в повному обсязі, законні права позивача не порушено, у задоволені позову про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В судовому засіданні встановлено, що позивача звільнено з роботи наказом від 29 грудня 2015 р., копію трудової книжки він отримав 21 січня 2016 р., до суду з позовом про поновлення на роботі він звернувся 12 березня 2016 р., пропустивши встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Однак в звязку з тим, що вимоги позивача є необґрунтованими, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві саме з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.

Керуючисьст. 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Охоронна агенція «Січ-Безпека» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А.Фунжий