АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №646/8271/16-ц Головуючий суддя І інстанції Салайчук С. М.
Провадження № 22-ц/790/7056/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними правочинів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, неналежне дослідження доказів у справі, неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказала, що рішення суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості та постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки у описовій частині рішення викладено лише позицію позивача. Суд не навів заперечення відповідача та відповідні норми права і докази на їх обґрунтування. В обґрунтування своєї позиції позивач навів відповідні підстави про те, що банк не надав позивачу до укладання договору інформацію, яка встановлена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту. ОСОБА_3 звертала увагу на відсутність у договорі графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всі супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, але суд відхиляючи ці доводи безпідставно вказав, що шляхом однієї арифметичної операції - шляхом множення щомісячного ануїтетного платежу на строк дії договору можна визначити орієнтовну сукупну вартість кредиту, оскільки таким чином можна визначити лише загальний розмір грошових коштів, що підлягає сплаті за договором, що не є орієнтовною сукупною вартістю кредиту і цю суму позивач повинний був дізнатися до ознайомлення з умовами договору. Не надавши графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом відповідач порушив правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, які не містять жодних виключень з цього приводу. Суд не обґрунтував свої висновки з приводу наявних у позові доводів про несправедливі умови договору, таких як надання кредиту в іноземній валюті, покладення валютних ризиків на позичальника, сплати комісії за розрахунки в рамках комплексу тарифних пакетів «ласкаво просимо» без зазначення конкретно обраного тарифного пакету та розміру комісії; незрозумілого порядку нарахування відсотків за кредитом; встановлення на розсуд банку черговості розподілу зарахувань отриманих від позичальника грошових коштів; відсутності переліку супутніх послуг та їх вартості. У договорі не зазначено умов програми надання коштів 30/100, за якою позивач їх отримав, відповідно до анкети-заяви позивач при укладенні договору її не вибирав.

Відповідач не надав до суду доказів того, що до укладення кредитного договору він діяв ознайомив позивача із усією необхідною інформацією для можливості прийняття усвідомленого рішення про придбання кредитних послуг. Суд безпідставно послався на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-511цс15, помилково вважаючи, що спір виник з приводу виконання кредитного договору, а не його укладення.

ОСОБА_3 вказує, що договір укладався нею за тяжких обставин після смерті батька, а тому повністю усвідомлювати наслідки вчинюваного правочину вона не могла.

Стаття 203 ЦК України на день укладення спірного договору містив такі загальні вимоги, необхідні для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншимактам цивільного законодавства, а також моральним засадамсуспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.ч.1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їхспоживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах,встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їхразом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Згідно з п. 3.1 постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 вказаного Закону Українидо договорів із споживачами про надання споживчого кредитузастосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірного договору кредиту передбачала заборону нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводитьспоживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо підчас пропонування продукції споживачу не надається або надається унечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що14 березня 2008 року між ОСОБА_3 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/273. За цим договором позикодавець зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у сумі 76 504,80 доларів США строком до 10 березня 2028 року зі сплатою 13,79% на рік.

Згідно з умовами договору кредит надавався для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 969 від 14.03.2008р., укладеним між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо придбання ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки придбаної квартири від 14.03.2008р. №6/4/200/980-1/274, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за номером 973.

Відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти. Згідно до п.п. 1.3.1. укладеного кредитного договору відсоткова ставка за кредитом становить 13.79% річних; нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у період (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості, при розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту; строк повернення кредиту до 10 березня 2028 року.

Відповідно до п.п. 3.2.1., 3.2.3 укладеного кредитного договору повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування або внесеним готівкових коштів суми щомісячного мінімального платежу у розмірі 950,34 доларів США, до 10 числа поточного місяця. Вказані обставини відповідають матеріалам справи, на підставі чого районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що казаними пунктами укладеного договору були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість та їх періодичність (до 10 числа щомісяця), обсяги платежу (щомісяця ануїтет в розмірі 950,34 дол. США), що відповідно до вказаної норми ст. 1054 ЦК України складає повний перелік істотних умов договору кредиту.

Суд відхилив доводи позову про ненадання банком при укладенні договору кредиту інформації про сукупну його вартість, оскільки в цьому не було потреби: вартість кредиту визначається шляхом арифметичної операції, а саме - шляхом множення 950,34 дол. США щомісячного ануїтетного платежу на кількість місяців, що складають строк дії кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази, не були вони надані й під час апеляційного провадження, що сукупна вартість кредиту є більшою, ніж результат вказаного множення, який позичальник мав змогу здійснити і свідомо здійснити свій вибір при укладенні договору кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 не було доведено, що вона помилилася щодо змісту істотних умов укладеного договору, вона мала для цього необхідну дієздатність, а зміст договору є зрозумілий для її сприйняття і не містить несправедливих умов. Укладаючи договір, позивач ознайомилась з його змістом та погодилася на його укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Вказані висновки суду підтверджуються, а доводи скарги про не надання інформації про умови кредитування - спростовуються анкетою-заявою ОСОБА_3 на оформлення кредитного пакету «житлові рішення» від 27 лютого 2008 року, із якої вбачається, що з її підписанням вона підтверджує, що: з умовами кредитування споживчої нерухомості вона була ознайомлена до укладення спірного договору кредиту; якщо вона буде не взмозі здійснювати платежі або виконати будь-яке з вимог, зазначених в кредитному договорі або договорі застави на купівлю, які можуть бути укладені зі мною банком у майбутньому, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту і оплати нарахованих відсотків (а.с. 56 на звороті, 57-68). При цьому позивач не довела, що після ознайомлення з умовами кредитування смерть батька 04 березня 2008 року у подальшому негативно вплинула на її здатність розуміти та керувати своїми діями при укладенні спірного договору кредиту 14 березня 2008 року.

У даному випадку банк не надав позичальнику графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом відповідач, що є формальним порушенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, оскільки позивач не надала доказів про те, що сукупна вартість кредиту є більшою, ніж та, що вираховується шляхом множення щомісячного ануїтетного (не змінного у часі) платежу на строк дії договору, які їй були відомі перед підписанням договору, тому колегія суддів не вбачає в такому порушенні законних підстав для визнання його недійсним. Позивач також не довела, що при укладенні договору кредиту сторонами також було оформлено тарифний пакет «ласкаво просимо», на що вона посилалась в доводах скарги.

Рішенню позивача укласти договір кредиту в іноземній валюті передувало її ознайомлення з умовами договору, у тому числі з негативними для неї наслідками у вигляді дострокового повернення кредиту у разі не здійснення платежів або не виконання обов'язків за договором кредиту чи застави; після отримання позичальником кредитних коштів банк є залежним від їх вчасного повернення, тому покладення на позичальника валютних ризиків відповідає положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України про те, що у разі визначення зобов'язання у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; встановлення на розсуд банку черговості розподілу зарахувань отриманих від позичальника грошових коштів також відповідає передбаченому у ч. 1 ст. 534, ст. 6 ЦК України диспозитивному праву сторін визначати умови договору.

При цьому районний суд правильно послався на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, яка передує укладенню договору. За недоведеності позову у районного суду не було й підстав застосування положень вказаного Закону України про визнання договору кредиту недійсним, доводи скарги про помилкове застосування районним судом вказаної правову позиції є необґрунтованими.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що позивач при укладенні спірних договорів кредиту була введена в оману щодо істотних його умов, в розумінні ст. 1054 ЦК України, до яких належить сума кредиту, процентів річних за його користування та строку повернення, або що договір кредиту був укладений на несправедливих умовах, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, не було їх надано й при апеляційному розгляді справи. Згідно до матеріалів справи волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог і заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, - тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позову.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матері ального і процесуального права, правильне по суті і справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії