Справа № 362/2867/16-ц
Провадження № 2/362/1889/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

при секретарі Яренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2016 р. позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.06.2007 р. між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачем отримано кредит у сумі 4147,08 доларів США терміном до 11.06.2014 р. Позичальник не надав своєчасно Банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, у звязку з чим, станом на 22.03.2016 р. має заборгованість 112781,95 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача разом з судовими витратами.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що дійсно рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2012 р. звернуто стягнення на предмет застави в даному кредитному договорі - автомобіль Mitsubishi Grandis д.н.з. АА 4412 ОСОБА_3 цьому показав, що автомобіль у відповідача фактично вилучено, однак на даний час не реалізовано. Тому позовні вимоги підтримує в повному обсязі .

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти вимог позивача, зазначивши, що у вересні 2010 р. працівники банку вилучили у нього автомобіль, ключі він нього та свідоцтво про його реєстрацію, пояснивши, що вилучили вказаний автомобіль в рахунок погашення боргу. Крім того, існує рішення суду про звернення стягнення за вказаними кредитним договором на предмет застави, а саме вилучений у нього автомобіль Mitsubishi Grandis д.н.з. АА 4412 СТ. За таких обставин вважає безпідставними вимоги позивача. Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки з 2010 р. після вилучення автомобіля він припинив здійснювати сплату будь-яких платежів по кредиту.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

11.06.2007 р. року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №К2А3АК00351146, за умовами якого позичальник отримав від банку креди шляхом видачі готівки через касу на строк з 11.06.20107 р. по 11.06.2014 р. у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 41471,08 доларів США на наступні цілі 266,33 доларів США для купівлі автомобіля, у розмірі 6,79 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави, 14564,96 доларів США на сплату страхових платежів а також у розмірі 164,51 доларів США для сплати фінансової винагороди за надання фінансового інструменту зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі у розмірі суми 1,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця щомісяця в період сплати.

Забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає застава автомобіля Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT 7 д.н.з. АА 4412 СТ.

Договір укладений між сторонами у простій письмовій формі, підписаний сторонами.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 22.03.2016 р. заборгованість відповідача становить 112781,95 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 27389,26 доларів США, заборгованість за процентами - 43852,19 доларів США, комісія 43852,19 доларів США, пеня- 37916,74 доларів США.

З вказаного розрахунку, а також виписок по особовому рахунку відповідача вбачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснений відповідачем 11.03.2009 р. (а.с.4-6, 22-28).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно зі ст. ст. 572, 574 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

У відповідності до положень ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням кредиту для купівлі транспортного засобу.

Як вбачається зі змісту вищеописаного кредитного договору, забезпеченням виконання основного зобов'язання між позичальником та банком є застава автомобіля Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT 7 д.н.з. АА 4412 СТ.

Як вбачається з наданих позивачем матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2012 р. у справі №2/202/2052/2013, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення, звернуто стягнення на рухоме мацно за договором застави рухомого майна, а саме вищезазначений автомобіль НОМЕР_1 що належить на праві власності ОСОБА_2 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № К2А3АК00351146 від 11.06.2007 р. в розмірі 558588,01 грн. рішення набрало законної сили 08.04.2013 р.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, і про що в своєму листі зазначив представник позивача, вказаний автомобіль фактично вилучено, для погашення заборгованості шляхом продажу, на даний час автомобіль не реалізовано.

Згідно ст.19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойку), необхідні витрати та утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса в установленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Згідно ст. 21 Закону України "Про заставу", реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором.

Згідно з ч.3 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень" обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження

Крім того, відповідно до ст.27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів на реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Таким чином, законодавством чітко визначена процедура звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.

Разом з тим, Публічним акціонерним товариством ОСОБА_1 банк "Приватбанк" не долучено до матеріалів справи доказів, які мали б підтвердити той факт, що позивачем, як заставодержателем, дотримана визначена чинним законодавством процедура звернення стягнення на автомобіль НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, безпосередньо відсутні відомості про те, що позивачем вносилися дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про заставу на вказаний автомобіль, який був предметом застави згідно з умовами вказаного кредитного Договору, чи вносилися позивачем дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про звернення стягнення на предмет застави, чи проводилися публічні торги стосовно предмета застави, чи повідомлявся відповідач про початкову ціну предмета застави і про кінцеву суму реалізації автомобіля на публічних торгах в разі , якщо вони відбувалися.

Під час розгляду справи, судом задоволено клопотання відповідача щодо витребування у позивача доказів, які мали підтвердити вилучення та реалізацію транспортного засобу, що є предметом застави, на виконання вимог суду представником позивача надано наступні докази: копія рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськпа від 26.03.2012 р., а також лист з зазначенням, що на даний час автомобіль не реалізовано.

Аналізуючи надані позивачем докази відносно реалізації транспортного засобу, що є предметом застави, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що достовірно підтверджують факт реалізації чи не реалізації вказаного майна, його дійсну вартість, що позбавляє суд надати належну оцінку вимогам позивача в частині стягнення заборгованості через неможливість визначення залишку боргу по кредитного договору, з урахуванням суми коштів отриманих від реалізації автомобіля, а відповідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дотримуючись положень ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, судом роз'яснювались представнику позивача наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій щодо надання допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, як це передбачено ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, однак представником позивача не надано достовірних даних щодо розміру заборгованості, яка виникла у відповідача, з урахуванням попередньо винесеного судового рішення, якими задоволено вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на заставлене майно.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, з метою недопущення подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того слід зазначити, що відносини між сторонами спору виникли на підставі Кредитного договору№К2А3АК00351146 від 11.06.2007 р., останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем здійснений 11.03.2009 р.

Тобто, на час звернення з цим позовом до суду строк дії договору закінчився, в межах даного спору позивачем не надано доказів, які мали підтвердити дійсний розмір заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, в той же час заходи цивільно-правової відповідальності, в даному випадку нарахування комісії та пені, які передбачені умовами кредитного договору, можуть бути застосовані до відповідача, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання (прострочення сплати кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами), обчислення за таких обставин пені має здійснюватись у встановленому договором розмірі саме за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання, в такому випадку має діяти презумпція зазначеного методу нарахування пені.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Матеріалами справи підтверджено, що строк позовної давності у даних спірних правовідносинах розпочався з дати здійснення останнього платежу по кредиту- з 11.03.2009 р., який був перерваний рішенням суду від 26.03.2012 р. Позивач звернувся до суду з позовом 02.06.2016 р. Отже, ПАТ «КБ «ПриватБанк» допущено пропуск строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 551, 589, 612, 615, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 19, 20, 44 Закону України "Про заставу", ст. 21, 24, 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст.ст.1, 4, 10, 11, 58, 60, 208, 212-215, 218,257,261, 264,267,Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

В задовленні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кравченко Л.М.