печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гладун Х.А.,

при секретарі - Кулаковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним Кредитний договір № K3BLGK15006473 від 30.07.2007 р.,

В обгартування позовних вимог позивач зазначає, що вищевказаний кредитний договір суперечить положенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист праві споживачів», п.п. 3.2, 3.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного Банку України, оскільки не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить обов'язкових умов, визначених п.п. 3.2, 3.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», перед укладанням кредитного договору, банк не надав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, не надав в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка обов'язково надається перед укладанням кредитного договору. Крім того, відсутність Графік погашення кредиту унеможливлює визначення сум, напрям їх перерахування, чим зловживає Відповідач.

Також в обґрунтування позовних вимог зазначає, що в порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист праві споживачів», п.п. 3.6, «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», умовами договору (п.п. 2.2.9, 2.3.8, 3.7, 6.2) передбачено виплату банку винагороди і комісій, розрахунок формування розміру яких не визначений, порядок їх сплати не конкретизований, що свідчить про несправедливість умов Кредитного договору по відношенню до споживача, оскільки дає Відповідачу право самостійно визначати порядок, умови та розмір сплати додаткових послуг.

Пунктом 2.3.1 Кредитного договору встановлено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, що є нікчемною умовою.

Кредитний договір (п. 2.2.7) містить обов'язок позивальника щодо особистого страхування життя, тоді як згідно ст. 6 Закону України «Про страхування» такий вид страхування є добровільним. При цьому Позивач позбавлений вільного вибору Страховика та має узгодити його з Банком, що суперечить принципу вільного вибору сторін. Позичальник несе додаткові витрати, по'вязані з укладанням договору страхування, в якому не є вигодонабувачем у разі настання страхового випадку. Такі положення кредитного договору суперечать ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, є несправедливими.

В зв'язку з недійсністю кредитного договору Позивач також ставить питання про визнання недійсним договору іпотеки квартири від 30.07.2007 р., укладеного між сторонами в забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, який є похідним від основного зобов'язання.

В судовому засіданні представник позивача позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовної заяви, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи та заявив про застосування строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2007 р. між сторонами був укладений кредитний договір від № № K3BLGK15006473. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику шляхом видачі готівки через касу на строк з 30.07.2007 р. по 30.07.2027 р. у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 261677 дол. США на наступні цілі: у розмірі 218000 дол. США на придбання квартири , розташованої за адресою: АДРЕСА_1, а також у розмірі 43677 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.27 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2.даного Договору.

В забезпечення виконання умов за вказаним Договором 30.07.2007 р. між сторонами було укладено Договір іпотеки квартири , розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.1 Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, відповідно до яких банк повинен не просто надавати інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту, а така інформація повинна міститись у кредитному договорі, або додатку до нього і бути надана у письмовій формі. На думку позивача, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, та, відповідно як наслідок, визнання недійсним договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи укладанню оспорюваного кредитного договору передувало написання позивачем власноручно заяви на отримання кредиту, гідно якої він підтвердив що ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були йому надані в письмовій формі. Своїм підписом підтверджує про надання йому повної інформації про умови кредитування, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на який кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема такими, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право та відомості про те, від кого Позичальник може одержувати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пунктом 6.5 Кредитного договору, підписаного позивачем встановлено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1. цього Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Таким чином, доводи позовної заяви, що відповідачем під час укладення оспорюваного договору порушені положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист праві споживачів», п.п. 3.2, 3.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного Банку України є безпідставними.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договорів та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Укладаючи оспорюваний кредитний договір сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови., підписавши кредитний договір позичальник погодилися з усіма його умовами.

Також, підписавши в подальшому додаткові договори до кредитного договору від 31.10.2008 року та 29.03.2013 року, позивач погодилася з усіма їх умовами.

З матеріалів справи убачається, що протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Крім того, відповідно п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонам процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Оскільки п. 2.3.1 кредитного договору визначено обставини, за якими збільшується відсоткова ставка, така зміна не суперечить закону.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки судом не виявлено таких порушень Банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору.

При зверненні до суду з позовом позивачем не було доведено того, що договір було укладено на умовах, що обмежують його права як споживача, та є несправедливими. Не надано таких доказів і в ході розгляду справи. Також позивачем не доведено, що під час укладання кредитного договору, до нього були включені несправедливі умови, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору.

Доводи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях про можливе виникнення певних обставин, які не свідчать про те, що наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання положень такого договору недійсним або внесення до нього відповідних змін.

Крім того, згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, та, відповідно як наслідок, визнання недійсним договору іпотеки, оскільки цей договір є похідними від головного, оскільки позивачем не доведено, не обґрунтовано належним чином та не надано доказів на підтвердження своїх доводів, а рішення суд не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України її застосування можливе лише за наявності порушення права особи. Разом з тим, порушення прав позивача судовим розглядом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60‚ 88, 169, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун