УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та повернення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що при укладенні з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») договору фінансового лізингу з ним не було погоджено зміст умов цього договору, у тому числі істотних умов, зокрема не підписано додаток № 3, а тому, вважав, що у товариства не було правових підстав для отримання сплачених ним коштів у розмірі 35 700 грн. З урахуванням вказаного позивач просив стягнути з відповідача вказані безпідставно отримані кошти, три проценти річних за користування безпідставно збереженими коштами у розмірі 49,89 грн, 5 тис. грн на відшкодування завданої моральної шкоди та суму неодержаних доходів чи доходів, які могли бути отримані, у розмірі 1 800 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_6 безпідставно здобуте майно, а саме грошові кошти у розмірі 35 700 грн. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_6 3 % річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами у розмірі 49,89 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умови договору лізингу, а саме: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Так, із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «ЛК «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 001889, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль Kia Cee'd.

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 14 612,50 дол. США, що еквівалентно 350 700 грн.

Пунктом 1.7 ст. 1 вказаного договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплата різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Пунктом 9.7 договору передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються за цим договором у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору лізингу розмір адміністративного платежу становить 1 461,25 дол. США, що за курсом на дату підписання договору становить 35 700 грн.

У п. 10 договору сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо їх розрахунків, а також розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладення договору виходячи з ціни товару, що діє на момент такого укладення. Проте остаточне встановлення таких платежів сторони передбачили закріпити додатком № 3 до договору, який зобов'язались укласти на стадії передачі предмета лізингу у користування, тобто у момент придбання лізингодавцем товару, виходячи з остаточної ціни транспортного засобу на момент його купівлі та передачі.

З указаного вбачається, що на момент укладення сторонами вказаного договору вони погодили всі істотні умови цього договору, а саме щодо предмета договору, строку, порядку та складових лізингових платежів, про що свідчить особистий підпис позивача на кожній сторінці договору, а передбачений додаток № 3 сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмета лізину лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни товару, якщо така зміна відбудеться, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав вважати договір фінансового лізингу від 31 жовтня 2015 року № 001889 неукладеним немає.

З урахуванням вказаного колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів з огляду на наступне.

Так, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року в справі № 6-122цс14.

Отже, встановивши, що підстав вважати договір фінансового лізингу від 31 жовтня 2015 року № 001889 неукладеним немає, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача коштів у розмірі 35 700 грн, оскільки вони були передані позивачем на виконання умов цього договору, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана