РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/16669/15-ц

Провадження № 2/638/857/16

23.02.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

з участю представника відповідача ОСОБА_3

з участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є кандидатом наук, доцентом, здобувачем наукового ступеня доктора наук КНУ ім. Т. Шевченка, вимушеним переселенцем з АР Крим, маючи 38 років науково-педагогічного стажу, працював на посаді доцента кафедри економічної теорії та міжнародної економіки Кримського інженерно-педагогічного університету АР Крим, проте після останніх подій вимушений був повернутись в Україну. Намагався самостійно працевлаштуватись у Харкові, проте всюди йому відмовляли, лише в. о. ректора ХНУРЕ сказав, що не проти прийняти його на роботу, проте не знає як це зробити. Тому позивач звернувся до Міністерства освіти і науки України, яке направило до вищевказаного університету 2 листи з проханням взяти до уваги обставину переселення та посприяти працевлаштуванню позивача. Проте під час проведення конкурсу на заміщення вакантних посад керівництво не розіслало та не оприлюднило інформацію щодо нього та його статусу, а тому на всіх конкурсах перемогли інші претенденти. Після проведення конкурсу в. о. ректора ХНУРЕ запропонував йому роботу за строковим трудовим договором, на що позивач погодився. Також під час роботи позивач неодноразово писав заяви про продовження трудових відносин, оскільки він є інвалідом, переніс ішемічний інсульт, а тому йому потрібна допомога, у тому числі матеріальна, проте йому відмовили. Позивач знову звернувся до Міністерства освіти, яке просило керівництво ХНУРЕ розглянути можливість продовження трудових відносин з позивачем. Під час звільнення 27.08.2015 року, позивач перебував на лікарняному з 25.06.2015 року до 01.09.2015 року. З наказом про звільнення його ознайомлено не було, трудову книжку ніхто не надав. Вважає, що строковий трудовий договір не міг бути з ним укладений, тому що це є нетиповим для викладацької роботи; строкові трудові договори завершуються фактом виконання робітником певного обєму робіт, а група ФОІГ-14-15, де він викладав, ще продовжує навчання. Також записи у його трудовій книжці зроблені не у відповідності до Інструкції, не двома мовами. Також невідомим для позивача фактом є хто видав наказ про звільнення та чи мав він на це право, оскільки відбувалась неодноразова зміна виконуючих обовязків ректора ХНУРЕ. Крім цього, позивач неодноразово звертався з проханням надати матеріальну допомогу, проте це було залишено без уваги. Просить суд позовм задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, вважають вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, надали до суду письмові заперечення проти позову.

Суд, дослідивши доводи позивача, представників відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

28.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до університету із заявою про працевлаштування на посаду педагогічного працівника, про що свідчить копія цієї заяви, прийнята ОСОБА_5 національним університетом радіоелектроніки 28.08.2014 року, Вх. №01/19-53 (а. с. 22).

ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 19.09.2014 року Вих. №02-03/19-3228 ОСОБА_2 було повідомлено, що згідно Закону України «Про вищу освіту», наказу МОНУ від 24.12.2002 року №744 «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації» та Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників в ОСОБА_5 національному університеті радіоелектроніки науково-педагогічні працівники ХНУРЕ обираються за конкурсом на вакантні посади на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, згідно з трудовим договором, в тому числі за контрактом до 5 років. Також було розяснено про умови проведення конкурсу (а. с. 23).

У матеріалах справи міститься лист Міністерства освіти і науки України від 07.11.2014 року №1/11-17596, в якому останнє просить розглянути заяву та резюме громадянина ОСОБА_2 та у разі можливості, з урахуванням вимог законодавства, сприяти вирішенню питання працевлаштування заявника, та у разі наявності вільної вакансії повідомити про це заявника (а. с. 24).

ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 13.11.2014 року Вих. №02-03/02-749 Міністерству освіти і науки України була надана відповідь про повідомлення ОСОБА_2 з умовами проведення конкурсу на заміщення вакантних посад (а. с. 25).

ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 13.11.2014 року Вих. №02-03/19-3759 ОСОБА_2 було повідомлено, що оголошення про проведення конкурсу опубліковане в газеті «Вечірній Харків» 06.11.2014 року, в даному оголошенні міститься перелік кафедр університету з вакантними посадами науково-педагогічних працівників (а. с. 26).

Як вбачається з наказу від 03.11.2014 року №295 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників», ОСОБА_5 національним університетом радіоелектроніки було оголошено про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад на 2014/2015 рр. (а. с. 27-28).

Після оголошення університетом конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників громадянин ОСОБА_2 надав до університету чотири заяви з проханням допустити його до участі у конкурсі на посади: старшого викладача кафедри природознавчих наук, доцента кафедри українознавства, асистента кафедри українознавства, доцента кафедри філософії.

Відповідно до витягу з протоколу №26 від 27.11.2014 року, Вчена рада факультету навчання іноземних громадян за підсумками таємного голосування вирішила «вважати не обраним на посаду асистента кафедри українознавства ОСОБА_2 М.» (а. с. 29).

Відповідно до витягу з протоколу №26 від 27.11.2014 року, Вчена рада факультету навчання іноземних громадян за підсумками таємного голосування вирішила «вважати не обраним на посаду старшого викладача кафедри природознавчих наук ОСОБА_2 М.» (а. с. 30).

Згідно витягу з протоколу №40 від 05.12.2014 року, Вчена рада університету за підсумками таємного голосування вирішила «вважати не обраним на посаду доцента кафедри українознавства ОСОБА_2 М.» (а. с. 31).

Згідно витягу з протоколу №40 від 05.12.2014 року, Вчена рада університету за підсумками таємного голосування вирішила «вважати не обраним на посаду доцента кафедри філософії ОСОБА_2 М.» (а. с. 32).

Оскільки ОСОБА_2 за результатами голосування не було обрано на жодну посаду, йому було запропоновано укласти строковий трудовий договір на посаду старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року до 27.08.2015 року.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 22.12.2014 року, він просить «…прийняти та укласти з ним строковий трудовий договір за угодою сторін про роботу на посаді старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року по 27.08.2015 року…» (а. с. 33).

У відповідності із наказом ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 19.01.2015 року №20-К, «ОСОБА_6 прийняти та укласти строковий трудовий договір за угодою сторін про роботу на посаді старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року по 27.08.2015 року з окладом 2556 грн., доплатами: посадового окладу за науковий ступінь, 25 % посадового окладу за вчене звання та надбавкою 30 % посадового окладу за вислугу років. Підстава заява ОСОБА_2 М….» (а. с. 34).

Як вбачається із довідки ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 07.12.2015 року №02.03, ОСОБА_2 працював старшим викладачем кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року (наказ №20-К від 19.01.2015 року) по 27.08.2015 року (наказ №646-К від 27.08.2015 року) та за час роботи перебував на лікарняних: з 27.01.2015 року по 06.02.2015 року (лікарняний лист АГР №250318); з 07.02.2015 року по 11.02.2015 року (лікарняний лист АГР №068331); з 12.02.2015 року по 16.02.2015 року (лікарняний лист АВХ №973707); з 17.02.2015 року по 18.02.2015 року (лікарняний лист АГР №211520); з 19.02.2015 року по 03.03.2015 року (лікарняний лист АГР №260521); з 04.03.2015 року по 13.03.2015 року (лікарняний лист АГР №251115); з 13.03.2015 року по 28.03.2015 року (лікарняний лист АГР №158866); з 30.03.2015 року по 09.04.2015 року (лікарняний лист АГР №100317); з 10.04.2015 року по 20.04.2015 року (лікарняний лист АГР №480680); з 21.04.2015 року по 30.04.2015 року (лікарняний лист АГР №251491); з 03.05.2015 року по 08.05.2015 року (лікарняний лист АВЗ №889286);

У відповідності із наказом ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 03.07.2015 року №646-К, «ОСОБА_6 звільнити 27.08.2015 року у звязку з закінченням строку дії трудового договору згідно з пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України з виплатою грошової компенсації за невикористані 42 календарних дні щорічної відпустки, підстава: службова записка завідувача кафедри мовної підготовки ОСОБА_7 І….» (а. с. 42).

Копію вищевказаного наказу про звільнення було направлено ОСОБА_2 на адресу: м. Харків, пр.-т. ОСОБА_8, 39, кВ. 440, та 14.07.2015 року вручено, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернуте на адресу ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки (а. с. 44).

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що 28.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки з заявою про працевлаштування. Прийом науково-педагогічних працівників здійснюється на конкурсній основі, а тому позивачу було розяснено про умови конкурсу та запропоновано взяти участь у ньому. За результати конкурсу ОСОБА_2 не було обрано на жодну посаду. Також свідок пояснила, що в університеті існує факультет, який здійснює мовну підготовку іноземних слухачів, при цьому це відбувається у певний строк. ОСОБА_2 було запропоновано умови такого договору та він погодився укласти строковий трудовий договір. Потім в університеті знову відбувся конкурс, до якого було допущено позивача, проте він не пройшов його. Наказом університету ОСОБА_2 було звільнено у звязку з закінченням строку трудового договору.

У відповідності із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як визначено статтею 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. При цьому, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У заяві ОСОБА_2 від 22.12.2014 року вказано, що він просить «…прийняти та укласти з ним строковий трудовий договір за угодою сторін про роботу на посаді старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року по 27.08.2015 року…» (а. с. 33).

У наказі ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки від 19.01.2015 року №20-К зазначено, що «ОСОБА_6 прийняти та укласти строковий трудовий договір за угодою сторін про роботу на посаді старшого викладача кафедри мовної підготовки з 15.01.2015 року по 27.08.2015 року з окладом 2556 грн., доплатами: посадового окладу за науковий ступінь, 25 % посадового окладу за вчене звання та надбавкою 30 % посадового окладу за вислугу років. Підстава заява ОСОБА_2 М….» (а. с. 34).

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.

Отже, договірний характер трудових відносин обумовлює вільне виявлення волі сторін на вступ у трудові відносини. Трудовий договір позивача із відповідачем укладався за згодою позивача виключно на умовах його строковості, що в силу особливостей роботи, умов її виконання не суперечить положенням Закону України «Про вищу освіту» та Положенню про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року №744, положенню частини 2 статті 23 Кодексу законів про працю України, згідно якого строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Оскаржуваний трудовий договір вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у звязку із закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Позивач, виконуючи обовязки за строковим трудовим договором, достовірно знав дату його закінчення, проте погодився на пропозицію відповідача укласти строковий трудовий договір, знаючи також про відсутність гарантії постійного працевлаштування в університеті, при цьому права позивача порушені не були ні під час прийняття його на роботу, ні під час звільнення, а тому судовому захисту не підлягають.

Як визначено у статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Зі змісту статті 21 Конституції України вбачається, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Статтею 24 Основного Закону визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідності із статтею 2-1 Кодексу законів про працю України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Стаття 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачає забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту. Проте жодних преференцій з боку держави для внутрішньо переміщених осіб цим Законом не визначено.

Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Діяльність держави щодо інвалідів виявляється в створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті.

Таким чином, для суду є незрозумілим наполягання позивача на своїх перевагах перед іншими людьми. Факт внутрішнього переміщення, який мав би бути підтверджений довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також факт інвалідності, що мав би бути підтверджений посвідченням чи довідкою (у відповідності до статті 4Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»), які в судовому засіданні так і не знайшли свого підтвердження, не можуть бути визначальним фактором при прийомі на роботу працівника. Трудові правовідносини це добровільні вольові відносини працівника з роботодавцем у сфері застосування і реалізації праці, що виражаються у взаємних субєктивних правах і обовязках, визначених законодавством чи договором. Надання пільг чи переваг одній особі призводить до зменшення і порушення прав інших осіб, а тому сприяння у працевлаштуванні позивача суд розглядає як порушення конституційного припису про рівність прав громадян.

З приводу відшкодування моральної шкоди у розмірі 450000 (чотириста пятдесяти тисяч) грн. для оплати процедур з відновлення здоровя після перенесеного ішемічного інсульту за період роботи в ХНУРЕ та поновлення нормальних життєвих звязків, вимагаючих суттєвих додаткових моральних і матеріальних зусиль для лікування й організації суттєво погіршеного здоровя та свого життя, отриманих під час роботи в ХНУРЕ, суд зазначає наступне.

У відповідності із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4,під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки протиправність у діях (бездіяльності) заподіювача моральної шкоди -ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки позивачем під час судового розгляду не доведена, вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що моральна шкода з відповідача стягненню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,Постановою Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів», ст. 21, 23, 36, 231-235 Кодексу законів про працю України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 національного університету радіоелектроніки про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: