Справа №278/2803/16-ц
У Х В А Л А

07 грудня 2016 року м. Житомир

Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

Вивчивши позовну заяву і додані до неї документи, суд приходить до висновку, що її слід залишити без руху, оскільки вона подана з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України, а саме: позивачем не зазначено ціну позову щодо вимог майнового характеру та не вірно визначено ціну позову, що є наслідком сплати судового збору у неналежному розмірі; крім того, не зазначено номери засобів звязку позивача та відповідача, якщо такі відомі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про: встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, а саме: будинка № 3 по вул. Центральна в с. Дубовець Житомирського району Житомирської області разом з матеріалами та обладнанням, які були використанні при ремонті після його придбання і є невідємним цілим такого, до якого належать: літня кухня, сарай, погріб, огорожа, колодязь; визнання права власності на ? частку вищевказаного нерухомого майна; визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя автомобіля марки «PENAULT», модель «KANGOO», державний номерний знак НОМЕР_1; визнання права власності на ? частку вказаного транспортного засобу; визнання обєктом спільної сумісної власності на ? частку грошових внесків з усіма нарахуваними відсотками у всіх банківських установах на депозитних рахунках за договорами.

При цьому позивачем сплачений судовий збір у сумі 3201,20 грн. (квитанція № 6 від 25.11.2016 року, квитанція № 7 від 21.11.2016 року), який вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна.

Крім того, відсутні документи, які б підтверджували дійсну вартість спірного майна, а саме вищезазначеного транспортного засобу, а також не надано відомостей з банківських установ щодо суми заощаджень, що унеможливлює встановлення правильності ціни позову та порушує вимоги норми п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених ч. 5 ст. 216, ст. 1212 ЦК України тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру, що також кореспондується з вимогами ст. 80 ЦПК України.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року з подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 358 від 21.08.2014 року "Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства" оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обовязкових платежів, які справляються відповідно до законодавства є її ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав.

Підтвердженням такої вартості слугує звіт про оцінку, строк дії якого становить не більше шести місяців з дати оцінки.

Згідно вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Наведені недоліки унеможливлюють визначення правильності сплати судового збору.

За приписами ст. 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Враховуючи наведене, позовна заява підлягає залишенню без руху із наданням строку для усунення вищезазначених недоліків.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 119, 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжязалишити без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

У разі невиконання вимог ухвали в зазначений строк позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачу з усіма додатками до неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Дубовік