У х в а л а

іменем україни

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Звенигородської міської ради, ОСОБА_4, треті особи: Відділ Держкомзему у Звенигородському районі, Звенигородський відділ комунального підприємства Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, про визнання нечинним рішення Звенигородської міської ради та договору оренди землі, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з указаним позовом, мотивуючи його тим, що він та його мати ОСОБА_5 проживали та були зареєстровані в будинковолодінні АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати позивача ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці розміром 355 кв. м.

29 січня 2005 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1

Рішенням сесії Звенигородської міської ради від 28 листопада 2003 року № 14-1 ОСОБА_2 безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку за вказаною адресою площею 355 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з послідуючим виготовленням державних актів та затвердженням їх на сесії міської ради.

На звернення ОСОБА_2 від 15 квітня 2008 року до Звенигородської міської ради, повідомити його, чи не вилучалася частина земельної ділянки, на якій розташоване його будинковолодіння АДРЕСА_1, він отримав листи за підписом міського голови від 17 липня 2008 року та від 23 січня 2009 року про те, що з 28 листопада 2003 року по 31 грудня 2008 року такого рішення не приймалося.

Рішенням 33 сесії 6 скликання Звенигородської міської ради від 26 червня 2013 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди строком на 5 років для комерційного використання відповідачу ОСОБА_4, загальною площею 0,0104 га земель житлової та громадської забудови із земель не наданих у власність та постійне користування в межах Звенигородської міської ради за адресою: АДРЕСА_1

Крім того, земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель громадської забудови Звенигородської міської ради та за договором оренди від 01 серпня 2013 року була передана в строкове платне користування на 5 років відповідачу ОСОБА_4 Договір оренди земельної ділянки зареєстрований у встановленому законом порядку.

Позивач вважав, що 28 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_4 самовільно переніс межу суміжних земельних ділянок та захопив частину належної йому земельної ділянки, чим порушив його законні права та інтереси, а затверджена технічна документація землеустрою та договір оренди земельної ділянки не відповідають вимогам діючого законодавства.

13 січня 2015 року та 18 лютого 2015 року позивач подав до суду заяви про уточнення та доповнення позовних вимог та остаточно просив суд:

- визнати нечинним рішення 33 сесії 6 скликання Звенигородської міської ради від 26 червня 2013 року № 33-24/VI в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, складання документів, що посвідчують право оренди для комерційного використання ОСОБА_4 земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1

- визнати недійсним договір оренди землі від 01 серпня 2013 року (на підставі рішення 33 сесії 6 скликання Звенигородської міської ради від 26 червня 2013 року № 33-24/VI) земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 104 кв. м, укладений між Звенигородською міською радою та ОСОБА_4;

- зобов'язати відповідачів не чинити позивачу ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 355 кв. м, розташованою за вищевказаною адресою.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 13 січня 2015 року залучено у справу третіх осіб, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Звенигородський відділ КП ЧООБТІ та відділ Держземагентства в Звенигородському районі.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 квітня 2015 року задоволено заяву позивача про відвід головуючого судді Звенигородського районного суду Гончаренко Т.В., а дану цивільну справу передано на розгляд до Ватутінського міського суду Черкаської області.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2015 року рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Звенигородської міської ради, ОСОБА_4, треті особи: Відділ Держкомзему у Звенигородському районі, Звенигородський відділ комунального підприємства Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, про визнання нечинним рішення Звенигородської міської ради та договору оренди змінено, зменшено суму стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу до 2 380 грн. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 28 квітня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 січня 2005 року належить будинковолодіння по АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці розміром 355 кв. м. (а. с. 8-9).

Звенигородською міською радою № 14-1 ухвалено рішення від 28 листопада 2003 року про безкоштовну передачу ОСОБА_2 в приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 355 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, із послідуючим виготовленням державного акта та затвердженням його на сесії міської ради (а. с. 24).

На даний час позивачем державний акт на вказану земельну ділянку не одержаний.

ОСОБА_2 після смерті матері набув право користування на всю земельну ділянку, яка знаходиться в межах домоволодіння і яка, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, становить 355 кв. м та за рішенням Звенигородської міської ради від 28 листопада 2003 року в подальшому йому передана у власність.

Згідно із договором купівлі-продажу від 30 червня 2012 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_1 розташовану на земельній ділянці розміром 104 кв. м (а. с. 128).

Згідно із рішенням 23 сесії 6 скликання Звенигородської міської ради від 15 серпня 2012 року № 23-10/VI «Про розгляд заяви ОСОБА_4» надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації землеустрою щодо оформлення права користування земельною ділянкою загальною площею 104 кв. м на умовах оренди терміном на 5 років для комерційного використання, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25).

Згідно із рішенням 33 сесії 6 скликання Звенигородської міської ради від 26 червня 2013 року № 33-24/VI «Про затвердження технічної документації із землеустрою», відповідно до ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 93, 95, 125, 126 ЗК України, Закону України «Про оренду землі», Податкового кодексу України, розглянувши заяву ОСОБА_4, технічну документацій землеустрою, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди строком на 5 років комерційного використання ОСОБА_4 загальною площею 0,0104 га земель житлової та громадської забудови із земель ненаданих у власність постійне користування в межах Звенигородської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 23, 109-128).

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 104,0 кв. м відноситься до земель громадської забудови Звенигородської міської ради та за договором оренди 01 серпня 2013 року була передана в строкове платне користуванні на 5 років відповідачу ОСОБА_4 (а. с. 26-29, 30).

Указаний договір оренди земельної ділянки пройшов державну реєстрацію, що підтверджується копією витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а. с. 38).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або державного органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельних ділянок.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії.

Обов'язковою умовою передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про надання земельної ділянки в оренду.

У той же час власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 на законних підставах набув право користування на умовах оренди земельною ділянкою розміром 104 кв. м, докази того, що до вказаної земельної ділянки, відійшла, шляхом захоплення, земельна ділянка розміром 28,8 кв. м позивача ОСОБА_2 відсутні, позивачу передано у власність земельну ділянку розміром 355 кв. м, згідно з експлікацією земельних ділянок в кварталі № 81 та журналу зовнішніх обмірів будинковолодіння по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки значиться 355 кв. м, будь-які рішення про відібрання у нього частини земельної ділянки не приймалися, правильно вважали, що позивачем не доведено порушення його прав зі сторони відповідача на користування земельною ділянкою.

При цьому судом апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. ст. 84, 88 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», з урахуванням загальної кількості часу, який був затрачений адвокатом в судових засіданнях, правильно зменшено розмір витрат на правову допомогу.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко