АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/630/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2902/16Головуючий у 1-й інстанції Жага Е. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого-судді Пилипчук Л.І.,

суддів Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Філоненко О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до КП Хорольська фабрика «Промінь» про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, компенсації за відпустку та інфляційних збитків у зв'язку з невиплатою заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, уточнивши його у червні 2016 року, до КП Хорольська фабрика «Промінь» про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, компенсації за відпустку та інфляційних збитків у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Зазначала, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року визнано незаконним рішення загальних зборів співвласників від 12.12.2011 року в частині її звільнення з посади директора КП «Хорольска фабрика «Промінь» та визнано незаконним переміщення на посаду начальника цеху, стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогул за період з 01.08.2012 року по 25.12.2012 року. Починаючи з 26 грудня 2012 року відповідач не нараховує та не виплачує їй заробітну плату , кошти за щорічну відпустку і премії. Оскільки з роботи з підприємства вона офіційно не звільнена, тому вважає, що продовжує трудові відносини та має право на заробітну плату, компенсацію за відпустки за період 2013-2016 роки та інфляційній збитки відповідно до ст.625 ЦК України.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставнам справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що районним судом не взято до уваги, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12.03.2015 року визнано незаконним її звільнення з посади директора та стягнуто з підприємства «Промінь» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по 25.12.2012 року, а з 26.12.2012 року відповідач їй не виплачує заробітну плату, кошти за щорічну відпустку та премії.

Оскільки відповідач не надав суду доказів припинення трудових відносин з нею, не надав наказ про звільнення та не видав їй трудову книжку з відповідним записом про звільнення, вважає, що трудові відносини продовжуються та вона має право на одержання заявлених у позові сум. При цьому посилається на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21.03.2013 року, яким рішення районного суду залишено без змін, якими, на її думку, встановлено факт продовження трудових відносин з підприємством.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала у відповідача на посаді директора на підставі рішення загальних зборів КП «Хорольська фабрика «Промінь» від 25.12.2007 року про продовження терміну перебування на посаді директора строком на 5 років. /а.с.8,9/

Рішенням зборів співвласників КП «Хорольська фабрика «Промінь» від 12.12.2011 року прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади директора, яке рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12.03.2015 року визнано незаконним. Цим же судовим рішенням визнано незаконним переміщення ОСОБА_2 з посади директора підприємства на посаду начальника цеху по виробництву товарів народного споживання та стягнуто з КП «Хорольська фабрика «Промінь» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 серпня 2012 року по 25 грудня 2013 року включно в розмірі 7214,28грн. (без урахування сплати податків та обовязкових платежів).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із встановлених вказаним судовим рішенням обставин щодо роботи ОСОБА_2 на посаді директора КП «Хорольська фабрика «Промінь» по 25.12.2012, тобто протягом періоду, на який вона була обрана рішенням загальних зборів співвласників колективного підприємств, та не доведеності факту виконання нею обовязків директора КП «Хорольська фабрика «Промінь» після закінчення дії трудового договору 25.12.2012 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки вони грунтуються на повно з'ясованих фактичних обставинах справи та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки доказів та хибного тлумачення норм права.

Згідно ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом позовних вимог ОСОБА_2 доводила, що не припинила трудові відносини з підприємством, а тому останнє повинно їй виплатити заробітну плату за період 2013-2016 роки, відпускні та премії, з урахуванням індексу інфляції. Також обґрунтовувала вимоги ст.235 КЗпП України.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили та є преюдиційним у даній справі, встановлено, що трудовий договір, укладений між КП «Хорольська фабрика «Промінь» та ОСОБА_2, діяв по 25 грудня 2012 року, на момент вирішення спору про поновлення на роботі строк трудового договору закінчився, а тому відсутні підстави для її поновлення на посаді директора вказаного підприємства. Також суд визнав вимушеним прогулом період з 01 серпня 2012 року (дня незаконного переміщення на посаду начальника цеху) до 25 грудня 2012 року ( дня закінчення її повноважень, як директора)./а.с.10-14/

Посилання позивачки на доведеність продовження її трудових відносин з відповідачем після 25.12.2012 року судовим рішенням, постановленим у справі за її позовом до КП «Хорольська фабрика «Промінь» про стягнення заробітної плати за вимушений прогул? за затримку розрахунку та компенсації за невикористані відпустки - не заслуговує на увагу.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07.02.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21.03.2013 року, відмовлено у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2 за безпідставністю. /а.с. 81-82/ Отже, вказаним рішенням не встановлено юридичного факту, на підставі якого виникають, змінюються або припиняються права і обов'язки сторін, а судження суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі досліджених при розгляді справи обставин, що викладені в мотивувальній частині судового рішення, - не є преюдиційними.

За таких обставин твердження позивачки щодо продовження дії трудового договору з 25 грудня 2012 року на невизначений строк є неспроможними. Відсутність наказу про звільнення не спростовує встановлений рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 березня 2015 року факт припинення трудових відносин сторін у зв'язку із закінченням строкового трудового договору./а.с. 10-14/ Тим більше, що будь-якої роботи на підприємстві після закінчення договору позивачка не виконувала, тому підстав для нарахування їй заробітної плати, відпускних та премій немає.

Стаття 235 КЗпП України передбачає правові наслідки, які необхідно застосовувати у разі винесення рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позивачка, стверджуючи про невидачу їй відповідачем трудової книжки, будь-яких доказів вини підприємства в цьому не надала. Представник відповідача пояснив, що ОСОБА_2 після припинення її повноважень як директора не здійснила передачу документів підприємства, печатки, а також трудових книжок усіх працюючих та її особисто, про що свідчить Акт обстеження від 10.08.2012 року та Книга обліку руху трудових книжок.

За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для застосування ч.4 ст.235 КЗпП України.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення місцевого суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.І.Пилипчук

Судді /підписи/ ОСОБА_5

ОСОБА_6

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1