Справа № 683/2047/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого - судді Андрощука Є.М.

при секретарі Шкіндюк В.І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_2 до Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувсь до суду з позовом до Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району Хмельницької області. В обґрунтування позову посилавсь на те, що 15 жовтня 2005р. між ним та СГК «Левківський» в особі голови правління ОСОБА_3 було досягнуто домовленості та укладено договір купівлі-продажу будівлі млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району, за що він (позивач) сплатив 15 000 грн. та почав володіти та користуватись майном. Вони домовились, що відповідач протягом року підготує пакет документів для нотаріально оформлення даного договору. У 2010р. Кооператив припинив свою діяльність без правонаступників. Виконком Сербинівської сільської ради 20.09.2012р. прийняв рішення про оформлення його (позивача) права власності на приміщення млина. Проте зазначене рішення відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого поставою КМ України від 25.12.2015р. №1127 не є документом, на підставі якого він може зареєструвати своє право власності на вказану будівлю. Разом з тим, він (позивач) відкрито, безперервно володіє та користується будівлею млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району, тому має право на визнання за ним права власності на зазначену будівлю за набувальною давністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити, з вищенаведених підстав.

Представник відповідача - Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району звернувсь до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) заміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участьу справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2, 5 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини, рішення суду.

Частина 1 статті 210 цього ж Кодексу встановлює, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (стаття 334 ч.4 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін, а згідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2005р. ОСОБА_2 уклав з СГК «Левківський» Старокостянтинівського району в особі голови правління ОСОБА_3 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким купив будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району, сплативши 15 000 грн. (а.с.6, 26).

На підтвердження факту укладення даної угоди, представником позивача пред'явлено її оригінал та квитанцію до прибуткового касового ордера №112 від 15.10.2005р. (а.с.6, 26).

Факт укладення цього договору та отримання грошових коштів сторонами не оспорюється.

Також, в судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючі документи на вищевказане майно не існували і право власності на дане майно на час продажу, в установленому законом порядку, не було зареєстроване за СГК «Левківський» Старокостянтинівського району.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями представника позивача, показаннями свідка ОСОБА_3 колишнього голови правління СГК «Левківський» Старокостянтинівського району, який в судовому засіданні підтвердив факт укладення, вищевказаного договору купівлі-продажу. Також, свідок доповнив, що будь-яких правовстановлюючих документі на будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району у Кооперативі не існувало і право власності на дане майно, не було зареєстроване за Кооперативом, в установленому порядку, тому договір не був посвідчений нотаріально.

З вищенаведеного вбачається, що предметом договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2005р. (а.с.6), що укладений сторонами у простій письмовій формі, є нерухоме майно - будівля млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району (ч.1 ст.181 ЦК України).

На час виникнення спірних відносин договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і вважався укладеним з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін (п. 13).

Судом встановлено, що вказаний договір купівлі-продажу не посвідчувався нотаріально та не проходив державної реєстрації, отже не є укладеним.

Посилання позивача на ті обставини, що він має право на визнання за ним права власності на будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району за набувальною давністю, оскільки відкрито, безперервно володіє та користується даною будівлею, як на підстави для задоволення позовних вимог, суд не приймає до уваги з наступного.

Так, згідно до відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, а право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №7 від 07.02.2014р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Пуктом дев»ятим вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз»яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Натомість судом встановлено, що позивач знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району, так як зазначено вище, договір купівлі-продажу млина від 15 жовтня 2005 року не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін.

Так, сам позивач як у позові, так і його представник в суді підтвердив ті обставини, що при укладенні, вищевказаного договору, між сторонами була домовленість про послідуюче нотаріальне посвідчення договору протягом року.

З наведеного слідує, що відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, а тому виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє позивача можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

За вищенаведених обставин, суд прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню позов ОСОБА_2 до Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району про визнання права власності на будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району за набувальною давністю, оскільки позов є безпідставним і необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Сербинівської сільської ради Старокостянтинівського району про визнання права власності на будівлю млина по вул.Леніна,1/1 в с.Калинівка Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський райсуд протягом десяти днів після проголошення рішення.

Суддя