У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з її сина ОСОБА_4 аліменти на її утримання в сумі по 1 500 грн щомісячно.

Посилалась на те, що вона є людиною похилого віку, інвалідом другої групи, часто хворіє і потребує матеріальної допомоги, яку відповідач має можливість їй надавати, але не надає.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 750 грн щомісячно.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3, яка інших дітей та чоловіка не має.

Відповідно до довідки МСЕК від 29 червня 2005 року ОСОБА_3, 1937року народження, є інвалідом другої групи, знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська і отримує пенсію в розмірі 1 700 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач є особою працездатного віку та може надавати таку матеріальну допомогу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового, суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач, окрім пенсії, у 2014-2015 роках отримувала заробітну плату від 425 грн до 589 грн і не спростувала відсутність у відповідача постійного доходу, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або ) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін (ч. 1 ст. 205 СК України).

Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов'язку утримувати матір, батька; при цьому звільнення від такого обов'язку можливе як наслідок ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків (ч. 1 ст. 204 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. ( ст. 57 ЦПК України).

Звертаючись до суду, у підтвердження обставин, викладених у позові, ОСОБА_3 надала довідки МСЕК і управління Пенсійного фонду України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, квитанції про оплату послуг з теплопостачання, медичну документацію та відповідні медичні довідки.

Відповідач, який за висновком суду першої інстанції належним чином повідомлений про судове засідання, будь-яких заперечень на позов і відповідних доказів на його спростування не надав.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК України).

Відмову у позові апеляційний суд обґрунтовував, у тому числі, поясненнями представника відповідача у суді апеляційної інстанції щодо відсутності у відповідача постійного доходу, які, як встановив суд, не спростовані.

Проте такі пояснення доказами не є, тому спростуванню не підлягають.

Крім того, відсутність постійного доходу впливає на спосіб визначення розміру аліментів і не є підставою для звільнення повнолітнього і працездатного сина від обов'язку утримувати непрацездатну матір.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 4 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що відповідно до статті 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Єдиним доводом апеляційної скарги, яким обґрунтовував відповідач незаконність рішення суду першої інстанції, є одержання позивачем заробітної плати у розмірі 1 700 грн, про що надав довідку.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Не обговоривши можливість прийняття нових доказів, апеляційний суд ухвалив рішення за результатами їх оцінки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Як убачається із матеріалів справи, 16 листопада 2015 року суд апеляційної інстанції розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 за відсутності ОСОБА_3 та її представника. Проте 13 листопада 2015 року до апеляційного суду від останньої надійшло клопотання з проханням відкласти розгляд справи у зв'язку з її хворобою і зайнятістю її представника.

Частиною 1 ст. 305 ЦПК України визначено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, а вказана вище норма процесуального права зобов'язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин із тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Клопотання про відкладення справи, у порушення вимог ч. 1 ст. 305 ЦПК України, апеляційним судом належним чином не обговорено і не враховано, що розгляд справи у відсутності учасника процесу за наявності поважних причин неявки та відповідного клопотання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанцій не може бути визнане законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене та ухвалити рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова