Справа № 343/72/16-ц
Провадження № 22-ц/779/985/2016
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним п. 12.1. договору фінансового лізингу, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на рішення Долинського районного суду від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним пункту 12.1. договору фінансового лізингу, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 23 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 002446, згідно якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність транспортний засіб марки Донгфенг, модель 504 каб, об'єм двигуна 50 к.с./диз, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Вказаний договір було підписано без ознайомлення з його умовами, оскільки він вважав, що такий містить всі попередні домовленості між сторонами. Такі стосувалися придбання іншого транспортного засобу - міні - трактора Донгфенг вартістю 79 999,00 грн. На виконання умов договору ним сплачено 36 750,00 грн авансового платежу, які він вважав половиною вартості міні-трактора. Фактично ж ним сплачено адміністративний платіж, який положеннями ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачений. Після виявлення цих обставин він 28.12.2015 року повідомив товариство про розірвання договору, однак йому в цьому було відмовлено. Позивач вказує на недійсність п.12.1. договору фінансового лізингу, який містить окремі несправедливі умови. Зокрема, щодо обмеження права лізингоодержувача на розірвання договору: у випадку сплати адміністративного платежу та частково або повністю сплати авансового внеску та не отримання транспортного засобу; повернення при цьому 60% сплаченого авансового платежу, та відповідно утримання 40 % такого лізингодавцем в якості штрафу за дострокове розірвання договору; неможливість повернення в такому випадку адміністративного платежу. Посилаючись на порушення цим пунктом договору його прав як споживача послуг, принципу добросовісності, встановлення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, заподіяння йому шкоди, просив визнати цей пункт недійсним, розірвати договір фінансового лізингу та стягнути сплачені ним кошти.

Рішенням Долинського районного суду від 10 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним п. 12.1. договору фінансового лізингу № 002446 від 23 грудня 2015 року та розірвано цей договір. Також стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 сплачені останнім за цим договором кошти в розмірі 36 750,00 грн, банківську комісію в розмірі 183,75 грн та 5 000,00 грн витрат на правову допомогу. Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Так, задовольняючи позов суд не врахував, що оспорюваний договір укладено у відповідності до положень цивільного законодавства та спеціального законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору між товариством та позивачем укладено зазначений договір, який повністю відповідає положенням закону. Умови цього договору (з врахуванням додатків до нього) відповідають, в тому числі, нормам ч. 2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Підтвердженням отримання лізингоодержувачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення цього договору є його особистий підпис кожної сторінки договору та його додатків. Відтак, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

Разом з тим, суд безпідставно прийняв до уваги доводи позивача, а також пояснення свідка, який є його рідним братом, щодо наміру придбати інший транспортний засіб, за іншою ціною та на інших умовах, що було досягнуто сторонами до підписання договору, оскільки такі є голослівними та жодними об'єктивними доказами не підтверджуються. Натомість не враховано, що згідно п.16.6. договору передбачено, що всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність, навіть якщо вони дійсно мали місце до укладення цього договору. Водночас, жодних замовчувань або приховувань щодо самого договору лізингу, його змісту або предмету договору, його властивостей і якостей, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням, відповідачем не здійснено. А отже, на обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 не представлено доказів не лише факту обману, але навіть і умислу в діях відповідача. Здійснення позивачем оплати коштів за договором є конклюдентною дією, тобто дією особи, що виражає її волевиявлення на встановлення правовідносин, зокрема на укладення угоди.

При вирішенні спору суд дійшов переконання, що договір лізингу містить окремі несправедливі умови, що є підставою для визнання договору недійсним. Зокрема, на думку суду, такі несправедливі умови містить п.12.1. договору лізингу, в зв'язку із чим він визнається недійсним. Однак, такий висновок не відповідає вимогам як ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так і положенням спеціального закону - «Про фінансовий лізинг». Установлення факту недобросовісності особи можливе за наявності доказів, які спростовують презумпцію добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин. Проте позивачем не доведено порушення принципу добросовісності при укладенні договору, тобто сумлінної та чесної поведінки суб'єкта при виконанні своїх обов'язків та здійсненні прав.

В зв'язку із цим суд безпідставно вважав істотним обмеженням прав лізингоодержувача щодо розірвання договору із одностороннім застосуванням штрафних санкцій. Право на розірвання договору лізингу, яке передбачено п.12.1. договору, узгоджується з нормами ЗУ «Про фінансовий лізинг» та надає право позивачу вимагати розірвання цього договору або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках.

Аналіз пунктів договору жодним чином не свідчить, що умови договору порушують принцип добросовісності та завдають хоч якоїсь шкоди позивачу. Відповідно дає підстави для висновку про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Навпаки, суд не бере до уваги той факт, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе за договором лізингу великі ризики, зокрема в частині знищення або пошкодження предмету лізингу. Тому умови договору передбачають захист прав та інтересів не лише відповідача, а й інших клієнтів. Цим договором передбачено права та обов'язки обох сторін, і позивач не позбавлений можливості ініціювати питання щодо внесення змін та доповнень до договору.

Неправильним є і висновок суду про те, що адміністративний платіж, проведений позивачем на виконання умов договору, не передбачений ЗУ «Про фінансовий лізинг». Саме на підставі ст.16 цього Закону в положенні договору обумовлено сплату лізингоодержувачем такого платежу, який є першочерговим одноразовим платежем, що входить до складу першого платежу та підлягає сплаті позивачем на користь відповідача за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображений в Додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Суперечить нормам закону і висновок місцевого суду щодо права позивача на розірвання договору лізингу протягом 14 днів. При цьому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ЦК України про купівлю-продаж, про договір поставки, а також ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що оскаржуваний договір не є споживчим кредитом, відповідно при вирішенні даного питання застосуванню підлягали норми спеціального закону. Разом з тим, положення ЗУ «Про фінансовий лізинг» такого права позивачу на розірвання впродовж 14 днів укладеного договору лізингу не надають.

Крім того, визнаючи в цілому недійсним договір лізингу суд в рішенні не навів жодних мотивів, яким чином визнання недійсними окремих положень договору впливає на інші його положення та зумовлює їх зміну. Відповідно судом не встановлено, що договір лізингу не міг бути укладеним без умов, які він вважав несправедливими та такими, що порушують чинне законодавство. А отже, в справі відсутні правові підстави для визнання цього договору в цілому недійсним.

Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, невідповідність висновків дійсним обставинам справи та неналежну правову оцінку здобутим доказам апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду представник апелянта не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договір фінансового лізингу має умови, які вказують на несправедливість відносно споживача, тому п.12.1. цього договору підлягає визнанню недійсним на підставі положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів». А відповідно є правові підстави для розірвання цього договору та стягнення на користь позивача сплачених на виконання договору коштів.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 23 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 002446, згідно умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність транспортний засіб марки Донгфенг, модель 504 каб, об'єм двигуна 50 к.с./диз, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за цим договором становить 14 525,69 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 367 500,00 грн з ПДВ (а.с.6-13).

Відповідно до п.1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

При цьому в преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Із додатку №1 до договору фінансового лізингу видно, що адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 1 452,57 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 25,30 грн). Що відповідно становить 36 750,00 грн (а.с.12).

З'ясовано, що 23 грудня 2015 року позивач сплатив на користь відповідача кошти у сумі 36 750,00 грн, призначення яких в квитанції №2502 зазначено як авансовий платіж. Також ОСОБА_2 сплачено 183,75 грн комісії при прийомі платежів (а.с.14).

Згідно п.12.1. договору лізингу лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Саме на несправедливі умови п.12.1. договору лізингу, що порушують його права споживача і посилався позивач, в зв'язку із чим просив визнати цей пункт договору недійсним, розірвати укладений договір та стягнути із відповідача на його користь сплачені кошти.

За положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п.п.4-7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (зокрема, частина перша статті 220 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. При цьому вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Крім того, згідно положень цих статей вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Такі вимоги розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

За змістом ст.ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в судовій справі» від 18.12.2009 року №14 відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що спірний договір укладено сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався. А отже, такий є нікчемним. Одночасно слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на користь позивача витрачені кошти - сплачений адміністративний платіж та витрати по комісії за його здійснення.

Зважаючи на це підстави для визнання п. 12.1. договору недійсним за таких умов, на думку колегії суддів, відсутні.

Вищенаведені обставини дають право апеляційному суду вийти за межі апеляційної скарги, оскільки судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Також, задовольняючи позов в частині розірвання договору фінансового лізингу суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним при цьому є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, діючим законодавством встановлено, що розірваним може бути договір, укладений з дотриманням вимог встановлених для нього чинним законодавством, але під час виконання договору стороною порушено його умови.

Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, так як не дотримано нотаріальної форми, встановленої законом, він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому такий договір не може бути розірваний.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо необґрунтованості висновків суду про недійсність в цілому договору фінансового лізингу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що така вимога позивачем не заявлялася.

Суд першої інстанції на порушення положень ст.ст. 212-214 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу.

Враховуючи допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відтак, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Оскільки представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 здійснював представництво його інтересів за довіреністю (а.с.24), то відповідно відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 10 березня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 36 750 грн сплачених за договором фінансового лізингу коштів, 183,75 грн банківської комісії, а всього 36 933, 75 грн.

В задоволенні позову про визнання недійсним п. 12.1. договору фінансового лізингу та розірвання договору фінансового лізингу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук