10 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КузнєцоваВ.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_5, колишня дружина позивача, зареєстрована в цьому будинку, але з 2012 рок в ньому не проживає, та де вона зараз, ОСОБА_4 не знає. Оскільки ОСОБА_5 рахується зареєстрованою в будинку, що позбавляє ОСОБА_4 можливості оформити субсидію на отримання пільг по сплаті комунальних послуг, ОСОБА_4 на підставі положень ст. ст. 71, 72 ЖК України просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

12 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 травня

2016 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

12 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2016 року та залишити в силі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

12 лютого 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Визнаючи ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що остання не проживала в АДРЕСА_1 з 2012 року, а тому втратила право користування вказаним житловим приміщенням на підставі положень ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони з 28 лютого

1973 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22 вересня 2012 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, видане відділом ДРАЦС Дубенського МУЮ).

За час перебування у шлюбних відносинах сторонами придбано будинок з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на цей будинок зареєстроване за позивачем - ОСОБА_4

Звертаючись до суду із позовом про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі положень

ст. ст. 71, 72 ЖК України, ОСОБА_4 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачка, будучи зареєстрованою в будинку по АДРЕСА_1, фактично в ньому не проживає, що в свою чергу унеможливлює оформлення ним житлової субсидії та, відповідно, порушує його законні права та інтереси.

Згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Дані норми житлового законодавства регулюють правовідносини наймача житла та членів його сімʼї, які мають право користуватись житлом.

Судом встановлено, що рішенням Дубенського міськрайонного суду від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2014 року, у справі за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обʼєктом права спільної сумісної власності, проведено поділ житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності. Рішення набрало законної сили.

ОСОБА_5 є власником 46/100 житлового будинку по АДРЕСА_1.

Згідно рішення виконкому Дубенської міської ради від 19 березня

2015 року № 117, 46/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1/1.

ОСОБА_4 є власником 54/100 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Рішення щодо зміни адреси зазначеної частки житлового будинку не приймалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Право власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_5 є власником частини спірного будинку по АДРЕСА_1, і її право власності, зареєстроване у встановленому законом порядку, є непорушним та охоронюваним законом нарівні із правом власності позивача, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова