РІШЕННЯ

Іменем України

27.04.2016 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

Головуючого-судді Лозинського Б.М.

за участі секретаря судових засідань- Попик А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, моральної шкоди, суд,-

в с т а н о в и в :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, стягнуто зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1:

1)матеріальні збитки за пошкодження автомобіля в розмірі 23562,07 грн.;

2)збитки на лікування в розмірі 5585,97 грн.

3)витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн.

4)судовий збір в розмірі 487,2 грн..

Водночас, судом не вирішено питання щодо вимог, стосовно яких сторони подавали пояснення і докази, зокрема щодо:

1)стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.;

2)судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 124,30 грн.;

3)витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн.;

4)збитків за пошкодження транспортного засобу в розмірі 49860,00 грн..

Відповідно до п.п.1,4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішено питання про судові витрати.

За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 01.08.2014 року визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 4250 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами. Встановлено, що 17.10.2013 року керуючи технічно справним автомобілем, і рухаючись автодорогою «Яворів-Судова Вишня» у напрямку м. Судова Вишня, на перехресті автодоріг «Львів-Шегині» (головна дорога) та Яворів-Судова Вишня (другорядна дорога) при виїзді з другорядної дороги на головну автодорогу, порушуючи вимоги пункту 16.11 Правил дорожнього руху України, не надав переваги у русі транспортному засобу марки «ЗАЗ», під керуванням ОСОБА_1, що рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.

Відповідно до ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією собою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Таким чином, при розгляді даної цивільної справи суд виходить з того, що винною особою у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є ОСОБА_2, що підтверджується вироком Мостиського районного суду Львівської області від 01.08.2014 р., який набрав чинності.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи фактичні обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, наявність та ступінь важкості тілесних ушкоджень Позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити в повному обсязі - 10000 грн.

Щодо стягнення 124,30 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, суд вважає, що така вимога є безпідставною і задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.1,2 ст. 208 ЦПК України, судові рішення викладаються у таких формах:

1) ухвали; 2) рішення;3) постанови.

Питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.05.2015 р. позивачу відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову в даній цивільній справі, оскільки така була необґрунтованою.

Відтак, судом постановлено рішення - ухвалу про відмову в забезпеченні позову не в користь Позивача, тому підстави для стягнення сплаченого при поданні заяви про забезпечення позову судового збору в сумі 124,30 грн. - відсутні.

Суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення 1500 грн. витрат на правову допомогу, яка не була вирішена судом при ухваленні рішення від 19.06.2015 року.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи наявний корінець квитанції №192 від 01 серпня 2014 року, згідно якого ОСОБА_1 сплатив адвокату Нижанківській Л. А. 1500,00 гривень.

Вказані витрати на правову допомогу було стягнено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 року.

Будь-які інші докази, які б вказували на те, що Позивачем понесено судові витрати в більшому розмірі в матеріалах справи відсутні.

Жодного документа про те, що Позивач повторно оплачував витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. останнім не надано, відтак така вимога є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Вирішуючи вимогу про стягнення збитків за пошкодження транспортного засобу в розмірі 49860,00 грн., суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З наявного в матеріалах справи висновку №313 експертного товарознавчого дослідження по визначенні вартості матеріального збитку, вбачається що вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля ЗАЗ-110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок його аварійного пошкодження у ДТП становить 23562,07 грн.

Вказану суму було стягнуто рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 року.

Жодних інших, належних та допустимих доказів, які підтверджували б наявність завданої позивачеві шкоди в розмірі 49860,00 грн. позивачем суду не надано.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4, порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003р..

Вимоги Методики є обов'язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб'єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб'єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб'єктами цивільно-правових відносин.

Жодних інших висновків експерта, звіту про оцінку вартості КТЗ позивачем, які б підтверджували наявність шкоди в розмірі 49860,00 грн. позивачем не було надано. Клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи також не надходило.

Відтак суд бере до уваги наявні в матеріалах справи докази та не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування шкоди в сумі 49860,00 грн., оскільки підтверджений належними доказами розмір збитків становить 23562,07 грн., які було стягнуто рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.06.2015 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 22,1166,1167,1182 ЦК України та ст. ст. 10, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 220 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

ухвалити додаткове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: Лозинський Б.М.