Номер провадження: 22-ц/785/5851/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Просив визнати договір купівлі-продажу квартири №92 в буд. №176, корп. 1 по вул. Люстдорфська дорога у м. Одесі, квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 та садового будинку з надвірними спорудами №26-В по вул. Академіка Вільямса у м. Одесі, укладений між сторонами 13.06.2007 року у простій письмовій формі - дійсним (а.с.4-6).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним було задоволено. Зокрема, договір купівлі-продажу квартири № 92 в будинку № 176, корп. 1 по вулиці Люстдорфська дорога у м. Одеса, квартири АДРЕСА_3, квартири АДРЕСА_4 та садового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою м. Одеса, вулиця Академіка Вільямса, № 26-В, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13.06.2007 року у простій письмовій формі дійсним (а.с.39-40).

01.07.2016 року була зареєстрована апеляційна скарга спадкоємиці ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 посилається на те, що вона постійно спілкувалася з ОСОБА_4, але про укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їй нічого не було відомо. Крім цього, апелянт вказує, що жодного разу ОСОБА_3 не зявлявся по адресам квартир та садового будинку з вимогою про передання у володіння з 2007 року, що тільки підтверджує фіктивність і самого договору, і рішення суду (а.с. 47-49).

04.07.2016 року була зареєстрована апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року. В обґрунтування апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема, зазначає, що він, як спадкоємець померлої ОСОБА_4, набув речові права на успадковані квартири право володіння та право користування ними, і відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеними квартирами виникає з часу державної реєстрації права власності на відповідні обєкти нерухомого майна. Також, апелянт вважає, що договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 13.06.2007 року не міг бути визнаний дійсним з огляду на положення чинного на час ухвалення рішення суду законодавства. Крім цього, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що всупереч вимогам процесуального закону суд прийняв визнання позову відповідачем у справі незважаючи на порушення норм матеріального права та допустив прийняття незаконного рішення (а.с. 55-60).

15.07.2016 року через канцелярію суду позивач ОСОБА_3 подав заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та на апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування заперечень позивач звертає увагу на те, що станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу жодних заповітів або інших правочинів щодо розпорядження спірним майном з боку відповідача ОСОБА_4 не існувало, тому визнання позову не порушувало нічиїх прав. Крім цього, у суду були всі правові підстави для задоволення позову згідно встановлених в судовому засіданні та визнаних відповідачем ОСОБА_4 обставин. Крім цього, посилаючись на практику Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, позивач зазначає, що діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. В якості спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_3 не зявлявся по адресам спірних квартир та садового будинку з вимогою про передання у володіння з 2007 року позивач вказує, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації. До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем. Також, позивач вказує, що оспорювання апелянтами визнаних відповідачем обставин справи не має під собою ані фактичних, ані процесуальних підстав, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_4 спірний договір купівлі-продажу не оспорювала, отже, її дії мають бути обовязковими для всіх її правонаступників. Посилання апелянтів на те, що позивач з 2007 року не вступав у фактичне володіння придбаної нерухомості та не реєстрував право власності на неї ніяким чином не спростовує його статусу власника спірної нерухомості та не впливає на встановлені судом першої інстанції та визнані ОСОБА_4 правовідносини між нею та ОСОБА_3 (а.с.130-133).

В судовому засіданні представники апелянтів апеляційні скарги підтримали.

Представник позивача заявив клопотання про залишення позову без розгляду (а.с.165-166), яке було відхилено ухвалою колегій суддів, а після цього подав заяву про часткове визнання апеляційних скарг (а.с.203-204).

В судовому засіданні було оглянуто оригінали правовстановчих документів на спірне майно, які були передані представником апелянта суду для огляду. При цьому справжність вказаних документів представник позивача не оспорював. Пояснити яким чином документи, на передачу яких позивачу від відповідача посилався сам позивач в суді першої інстанції, як доказ виконання угоди, опинились у апелянтів він не зміг. Зокрема, представник апелянта звернув увагу на значність часу яка минула з моменту винесення рішення суду.

Крім того, за клопотанням представників апелянта ОСОБА_3 до матеріалів справи було приєднано копії квитанцій про сплату за комунальні послуги відповідачкою по справі щодо спірних обєктів нерухомості (а.с.169-202).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення учасників провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 13.06.2007 року був укладений договір купівлі-продажу квартири № 92 в будинку № 176, корп. 1 по вулиці Люстдорфська дорога у м. Одеса, квартири АДРЕСА_3, квартири АДРЕСА_4 та садового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою м. Одеса, вулиця Академіка Вільямса, № 26-В (а.с. 8-9).

Приймаючи рішення та задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_4 вартість придбаного майна за договором купівлі-продажу, що складає у сумі 782 750 гривень, а відповідач, взяті на себе зобовязання не виконала. А саме, відповідач зобовязалась протягом 14 днів з моменту укладення договору здійснити його нотаріальне посвідчення за власні грошові кошти та оформити всю належну правовстановлюючу та технічну документацію. Однак, відповідачка від виконання умов договору ухилялася, мотивуючи тим, що у неї немає часу та коштів. Зазначені факти підтверджуються договором купівлі-продажу нерухомого майна, який сторони не оспорювали, заявою свідка та іншими матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні.

На підставі ст. 220 ЦК України вказаний правочин було визнано дійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким порядком застосування норм матеріального права, вважає їх помилковими, а рішення суду таким що підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України виходячи наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Як зазначено в ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України пунктом 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. ОСОБА_6 при розгляді справи суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі-продажу відповідно до ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі-продажу не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Таким чином доводи апеляційних скарг в частині невірного застосування норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг в частині порушення правил виключної підсудності колегія суддів оцінює наступним чином.

Ухвалою судді Погрібного М.О. від 27 серпня 2007 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про визнання права власності на обєкти нерухомості (а.с.1), відкрито провадження по справі в частині позовних вимог про визнання правочину дійсними за загальним правилом підсудності (ст. 110 ЦПК України)

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду було прийнято 10 вересня 2007 року. Розяснення ВСУ надані в п. 27 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., а також п. 2 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. за аналогією з якими спори про визнання дійсними можна було віднести до виключної підсудності були прийнято 6 листопада 2009 року та 07.02.2014 р. Оскільки вказані розяснення прийняті пізніше та не містять прямої вказівки на віднесення розглянутої категорії справи до правил виключної підсудності, слід виходити з того, що вказане питання відносилось до проблемних в судовій практиці, вирішувалось неоднозначно, а тому з метою формування єдиної судової практики відповідні розяснення були включені ВСУ у вищевказану постанову.

Так, само, посилання на відсутність відповіді відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) такої фізичної особи (позивач по справі на момент відкриття провадження у справі) не може бути прийнято до уваги оскільки зміни в ч. 3 ст. 122 ЦПК України були внесені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. Встановлення особи та її місця проживання здійснювалось суддями під час розгляду справи на підставі документів, що посвідчують особу, а первинне повідомлення відповідачів по справі здійснювалось за адресою вказаною позивачем, добросовісність якого презюмується законодавцем. Разом з тим, через численні зловживання процесуальними правами учасників провадження щодо повідомлення свого проживання (реєстрації) законодавцем були внесені вказані зміни до ЦПК України.

Доводи про відсутність фіксації процесу технічними засобами підтверджуються матеріалами справи, проте питання про забезпеченість вказаними системами фіксації процесу районних судів м. Одеси, зокрема Суворовського районного суду м. Одеси, і судді Погрібного М.О., виходить за межі предмета судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Отже доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження, а встановлені порушення норм матеріального та процесуального права обумовлюють необхідність скасування прийнятого судового рішення в порядку п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2007 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_6

ОСОБА_8