АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Соколової В.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за довіреністю - ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просили стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 442,36 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що між сторонами був укладений кредитний договір 18.09.2012 р. проте відповідач не виконує своїх зобов'язань належним чином, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед банком.

Справа № 759/18427/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9801/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, зокрема, апелянт вважає, що в разу якщо суд в чомусь сумнівався, то міг витребувати документи з банку.

Так, апелянт не погоджується, що не підтверджується факт видачі відповідачу кредитної картки та на підтвердження даної обставини надала суду фотографію відповідача з карткою, зроблену у відділенні при її видачі.

Представник апелянта - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Просили її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку що кредитний договір між сторонами не укладався, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що позивач не надав суду першої інстанції жодного належного доказу та обґрунтування щодо заявлених ним вимог до відповідача про стягнення заборгованості.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із наданої позивачем анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, вона не містить жодних даних про отримання кредиту від банку у вигляді кредитної картки з відповідним кредитним лімітом. (а.с.5).

В полі вказаної анкети, де зазначені конкретні послуги, які клієнт (відповідач) бажає отримати від банку (позивача) відмічена послуга «Ідентифікація з паспортом», та не відмічено жодної картки на отримання відповідачем. (а.с.5 на звороті).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На виконання вказаної норми права, колегія суддів під час судового розгляду витребувала від представника банку докази на підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору 18.09.2012 р. на використання кредитної картки з відповідним кредитним лімітом, підтвердження надання відповідачу кредитної картки, данні з особового рахунку боржника про рух коштів.

Згідно з наданих документів колегія суддів встановила, що наданні представником банку документи не стосуються підписаної відповідачем анкети заяви від 18.09.2012 р., а стосуються кредитної картки яка нібито була відкрита на ім'я відповідача 14.04.2014 р. строком дії до 01/18 року, та руху коштів по даній картці.

Вказані документи не були надані стороною в суді першої інстанції то не були предметом вивчення та дослідження.

Але колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був у повній мірі

Належного підтвердження та доказів на отримання відповідачем у банку кредитної картки по анкеті заяві від 18.09.2012 р. суду не було надано.

Фото, яке було надано банком до суду на підтвердження вручення відповідачу картки, стосується картки скарбнички, що можливо побачити при детальному вивченні наданої фотокопії ( а.с.110).

Таким чином, колегія суддів встановила, що відповідачем ОСОБА_2 була підписана анкета-заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг 18.09.2012 р., про що відповідач не заперечував, але з даної анкети не можливо встановити які правовідносини сторони мали на увазі при підписанні вказаної заяви анкети. З наданих позивачем до суду документів не можливо чи отримав відповідач у банка взагалі кредитну картку за підписаною ним анкетою заявою від 18.09.2012 р.

Тобто суттєві обставини які мають значення для справи судом першої інстанції не були у повній мірі встановлені, а позивачем не доведені.

Колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо не укладеності між сторонами договору.

Спору щодо визнання договору приєднання від 18.09.2012 р. недійсним між сторонами не має, а юридична природа укладення даного договору не встановлена, за відсутністю належних доказів отримання відповідачем кредитної картки з кредитним лімітом на час розгляду справи.

Суд першої інстанції ухвалив рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Але у повній мірі не вивчив обставини, не роз'яснив представнику банка норми процесуального закону щодо надання доказів по справі, не у повній мірі з'ясував обставини по справі і прийшов до помилкового висновку.

Судова колегія вважає, що позивач не надав суду у повній мірі належних доказів на доведення позовних вимог, отримання відповідачем кредитної картки та кредитного ліміту за договором приєднання від 18.09.2012 р..

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за довіреністю - ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді