АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_4

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.06.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 16.04.2010 на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» перейменований на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 40.29-48/232, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 184 000,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. Договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 05.06.2027 зі сплатою 12,2% річних. Свої зобов'язання, визначені п. 3.1.1. Договору кредиту, позивачем виконано належним чином в повному обсязі - відповідачу відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту. Відповідно до п.п. 3.3.8., 3.3.9. Договору кредиту, відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати суму кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом в порядку і строки, визначені п.п. 1.1., 2.4., 2.5. Кредитного договору. Відповідач порушив графік погашення заборгованості за кредитом, не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання.

Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість у розмірі 308 898,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.09.2015 (1 долар США/21.464469 гривень) складає 6 630 341,11 грн. та стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки воно ухвалено з прошенням норм матеріального і процесуального закону. Вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про пропуск банком строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно постановлене з дотриманням вимог закону.

Представник позивача в судове засідання не з'явивсь, про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, про сплив якої було заявлено відповідачем до постановлення судом рішення у суді першої інстанції у відповідності до положень ст. 267 ЦПК України.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 06.06.2007 між позивачем (кредитор) та відповідачем було укладено Договір кредиту №40.29-48/232, відповідно до умов якого, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 184 000 доларів США 00 центів, зі сплатою 12,2% річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіка, який вказаний в п.п. 1.1.1 п. 1.1 ст. 1 Договору. Згідно п.п. 1.1.2 п. 1.1 договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05.06.2027, на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 3.3 Договору, позичальник зобов'язаний: сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 цього Договору (п.п. 3.3.8 п. 3.3 Договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього Договору.

З розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 40.29-48/232 від 06.06.2007 вбачається, що останній платіж по поверненню грошових коштів за кредитом було здійснено 08.05.2009, та останній платіж по погашенню нарахованих відсотків - 04.03.2011.

Пунктом 3.3.7. Договору кредиту № 40.29-48/232 від 06.06.2007 визначено, що позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього Договору.

Відповідно до п. 4.5 Договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.8, 3.3.9 цього Договору протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач вказував, що станом на 25.09.2015 у відповідача виникла кредитна заборгованість у розмірі 308 898,45 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 163 374,49 дол. США, заборгованість за процентами - 94 041,24 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 23 965,39 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення процентів - 27 517,33 дол. США.

Згідно загальних засад цивільного судочинства саме особа, яка стверджує, що зобов'язання на її користь не виконано, повинна доводити факт невиконання такого зобов'язання в конкретних обсягах і в конкретні строки і лише у випадку доведення такого факту невиконання, інша сторона повинна доказувати відсутність вини у таких діях.

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Апелянт вказуючи на порушеннястроків позовної давності посилався на те, що якщо клієнт впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою строки позовної давності. Такі строки можуть застосовуватися щодо кожного окремого траншу, який клієнт не здійснив; договір є обов'язковим для виконання сторонами і договором передбачено поряд із строком, дії договору ще й строк виконання боржником окремих зобов'язань, про що свідчать Постанови ВСУ, на які посилається представник банку у своїй апеляційній скарзі.

Однак, висновки, що викладені у вищезазначених постановах ВСУ не підлягають застосуванню до правовідносин у цій справі, оскільки ґрунтуються на умовах договорів кредиту без автоматичної зміни строку виконання зобов'язання, що має місце у відносинах, які склалися між банком та ОСОБА_4

Як випливає із розрахунку позовних вимог, доданого до позовної заяви банку, прострочення повернення тіла кредиту почалося ще з 11.06.2009, останнє погашення тіла кредиту і відсотків за користування кредитом відбулося 04.03.2011.

Таким чином,можна дійти висновку, що прострочення сплати коштів за кредитним договором розпочалося ще у 2009 році, а останній платіж за вказаним вище кредитним договором було здійснено у 2011 році, тобто вже у 2009-2011 роках позивач знав про порушення його права та про особу, яка його порушила.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Тобто зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-116цс 13 від 06.11.2013 та №6- 14цс 14 від 19.03.2014.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена позиція викладена також у постанові ВСУ №6-152цс14 від 29.10.2014.

Таким чином, Банк знав про порушення свого права ще з 2009 року, проте з позовною заявою звернувся лише в 2015 році.

Також наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового погашення частини кредиту, що залишається, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК Кодексу.

Про реалізацію позивачем такого права свідчить виконавчий напис, вчинений 10.02.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального, округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №387 (копія виконавчого напису міститься в матеріалах справи), виходячи зі змісту якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, переданого в іпотеку, мають бути задоволені вимоги про стягнення, в тому числі 166 359,00 доларів США заборгованості за кредитом, що становить усю суму неповерненого кредиту.

Тобто, банк вимагав ще у 2010 році дострокового повернення всіх кредитних коштів.

Більше того, кредитним договором передбачена автоматична зміна строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 3.3.7. Кредитного договору визначено, що Позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього Договору.

Згідно п.3.3.10. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний достроково повернути Кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.4.5. нього Договору.

Відповідно до п.4.5. Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов'язанний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

В апеляційній скарзі банком абсолютно проігноровано факт наявності п. 4.5. Кредитного договору, яким сторони домовилися про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання.

Як вірно зазначав позивач, договір є обов'язковим для виконання сторонами, втому числі і п.4.5. кредитною договору.

На підтвердження законності стягнення процентів за користування кредитом позивач посилався на постанову ВСУ №6-249цс15 від 02.12.2015, при чому проігнорувавши основну її частину стосовно неможливості стягнення заборгованості у аналогічних із справою №761/36656/15-ц правовідносинах.

Як вбачається з вищевказаної постанови, Верховний Суд України також вважає необхідним застосування пункту 4.5. Кредитного договору про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання у повному обсязі і відлік строків позовної давності по всьому кредиту саме з цього моменту. Така ж правова позиція викладена і у постанову ВСУ №6-1188цс16 від 29.06.2016 року, і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-17525ск15 від 20.01.2016, №6-3433ск16 від 13.04.2016.

Тобто, якщо прострочення погашення кредиту почалося 11.06.2009 і тривало 90 календарних днів, то відбулася автоматична, без будь-яких письмових повідомлень, зміна строку виконання зобов'язання, встановлено новий строк повернення всього розміру кредиту 08.09.2009 і з 10.09.2009 розпочав свій відлік трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При чому, вказаний трирічний строк позовної давності позивачем пропущено, якщо навіть вести відлік з дати останнього платежу (згідно інформації банку) - 04.03.2011. Дев'яностий день припадає на 02.06.2011, а з 04.06.2011 почав свій відлік трирічний строк позовної давності.

З позовом до суду банк звернувся 04.12.2015, тобто в будь-якому випадку, поза межами позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, і до всіх штрафних санкцій (пені за прострочення повернення кредитних коштів) сплив строк позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів, слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося, на підтвердження законності стягнення процентів за користування кредитом Позивач посилався на постанову Верховного Суду України №6-249цс 15 від 02.12.2015, у якій зазначається, що правомірним є відрахування строків позовної давності з моменту зміни такого строку умовами договору; при цьому до вимог про стягнення процентів за кредитом та пені за процентами строки позовної давності відраховуються окремо, а не як до додаткових вимог. Тобто, Верховний Суд України надав рекомендації судам при перегляді рішень відраховувати окремо строки позовної давності до таких вимог. Чого не було зроблено судами до перегляду рішень Верховним Судом України. Зважаючи на це, позивач дійшов необгрунтованого висновку, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом (12,20% річних) в межах трирічного строку позовної давності та пеня по відсотках в межах річного строку позовної давності, при чому відлік такі строки беруть не з дати порушення прав боржника, а відраховуються назад від дати звернення до суду.

Вказані вимоги банку є абсолютно безпідставними, так як нарахування12,20% річних за користування грошовими коштами після спливу строку кредиту є незаконним.

Відповідно до п.4.5. Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти зафактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Із прямого трактування цього пункту договору та норм чинного законодавства щодо зміни строку виконання зобов'язання, з врахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України №6-53цс14 від 17.09.2014, №6-125цс14 від 17.09.2014, №6-106цс14 від 24.09.2014 та №6-169цс 14 від 29.10.2014, а також в ухвалі ВССУ №6-36751 св 14 від 17.12.2014, випливає, що у випадку зміни строку виконання кредитного зобов'язання і встановлення нового строку, з цього моменту припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із поверненнякредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків.

Тобто, потрібно розрізняти відсотки, які сплачуються за користування чужими грошовими коштами і підлягають сплаті протягом строку дії позики (кредиту) незалежно від прострочення повернення кредиту, та відсотки, які являються штрафними санкціями за невчасне повернення кредитних коштів.

Отже, лише до 08.09.2009 можливим було нарахування 12,20% річних за кредитним договором, після спливу строку користування кредитом (достроково на підставі п.4.5.) відпала правова договірна підстава для нарахування таких відсотків. В даному випадку можливе нарахування лише відсотків як штрафних санкцій за невчасне повернення розміру кредиту та нарахованих на той час відсотків. При чому, стягнення таких відсотків є додатковими вимогами і, виходячи з того, що до основної вимоги сплив строк позовної давності, до таких відсотків він також сплив.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, наявних в ній доказах та вимогах закону, а тому не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія судді приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва