Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1587/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30.11.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із позовною заявою про розірвання шлюбу із відповідачем, який був укладений 02.09.2000р. у виконкомі Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №21, від якого у подружжя народилося двоє дочок: Лілія- ІНФОРМАЦІЯ_1 та Камілія- ІНФОРМАЦІЯ_2

Заявлені вимоги мотивовані тим, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки. Відповідач перестав забезпечувати утримання їх дітей та допомагати позивачці по утриманню дітей, почав зловживати спиртними напоями та влаштовувати сварки, у зв»язку з чим сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати та стягнути з нього аліменти на утримання синів по 1.500,00 грн. на кожну щомісячно.

В судове засідання позивачка та її представник не з»явились, проте 30.11.2016р. подали до суду заяву, в якій позовні вимоги просила задоволити повністю, на розлученні наполягає, оскільки між ними примирення та збереження сім»ї є неможливим, одночасно, оскільки відповідач отримує має постійне місце роботи та стабільну зарплату просили стягнути з нього аліменти не в твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 із всіх його доходів.

Відповідач в судове засідання також не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася судом належним чином, про що свідчить судова розписка, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи та причини своєї неявки до суду не надав, у зв»язку з чим суд, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.

Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд знаходить позов підставним та обгрунтованим із-за таких міркувань.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 02.09.2000р. у виконкомі Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №21, від якого у подружжя народилося двоє дочок: Лілія- ІНФОРМАЦІЯ_1 та Камілія- ІНФОРМАЦІЯ_2

З позову вбачається, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки. Відповідач перестав забезпечувати утримання їх дітей та допомагати позивачці по їх утриманню, почав зловживати спиртними напоями та влаштовувати сварки, у зв»язку з чим сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати.

Між тим, відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін.

Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя.

При вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України).

На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивачка категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивачку при наявності її категоричного заперечення цього.

З"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя ОСОБА_2 і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін та їх дітей, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права та права неповнолітніх дітей, у зв"язку із чим даний позов підлягає задоволенню.

Окрім позовних вимог щодо розлучення позивачка просить суд також вирішити її вимоги і щодо стягнення з відповідача і аліменти на утримання їх двох дітей в розмірі 1/3 частини із всіх його доходів до досягнення ними повноліття, оскільки відповідач є молодий по віку, працездатний та здоровий, інших утриманців, окрім дочок, він не має.

Що стосується вимог позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, які проживають разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, то суд вважає за необхідне задоволити повністю, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи встановлено, що неповнолітні діти сторін, проживають разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, грошей на їх утримання не надає, додаткових витрат, пов»язаних із вихованням дітей, він не несе і добровільно кошти на їх утриманні не надає.

Згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ж до ч.1 ст.182 зазначеного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров"я та матеріальне становище дитини, стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини справи, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу на підставі поданих сторонами належних і допустимих доказів, якими обгрунтовуються їх вимоги і заперечення, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст.10,11,5-60 ЦПК України). Особа вправі вимагати судового захисту саме її порушеного права (ст.ст.2,11-15,30 ЦК України, ст.ст.3,4 ЦПК України).

Між тим, ч.3 ст.181 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу .

Частиною першою ст.184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

На зазначені норми закону і посилалась позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі, зазначаючи у позові, що відповідач ніде не працює, однак він є працездатного віку і може працювати, проте в суді встановлено, що відповідач має постійне місце роботи, а саме- працює у ТОВ «Шаян» вантажником /а.с.19/, де отримує щомісячну стабільну зарплату.

Отже, встановлені у судовому засіданні обставини виключають можливість при вирішенні даного спору застосувати норми ст.184 СК України, оскільки відповідач має постійне місце роботи, його дохід є стабільним та регулярним, або частину доходу він отримує у твердій грошовій сумі, у звязку з чим суд визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу), відповідно до ст.183 цього Кодексу.

За встановлених обставин, враховуючи стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з визначенням розміру аліментів не в твердій грошовій сумі, а у частці від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Так, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016р.» прожитковий мінімум дітей віком до 6-ти років визначений у розмірі 1.378,00 грн.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд, відповідно до положень ст.121 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Позивачка також просила суд вирішити питання щодо залишення їй після розірвання шлюбу шлюбного прізвища «Пойдин».

У відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається.

Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним.

Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Судові витрат на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112,182,184 СК України та керуючись ст.ст.1,3,10,11,60,88,169,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд:

В И Р І Ш И В :

Уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити повністю.

Шлюб, укладений 02.09.2000р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, у виконкомі Великоком»ятської сільської ради, Виноградівського району за актовим записом №21- розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН в матеріалах справи відсутній) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання неповнолітніх дочок: Лілії- ІНФОРМАЦІЯ_1 та Камілії- ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всього його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.06.2016р. до їх повноліття, або зміни матеріального стану відповідача.

Після розірвання шлюбу позивачці залишити шлюбне прізвище «Пойдин».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийОСОБА_4