АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Піхур О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Слободянюк С.В., Мазурик О.Ф.,

за участю секретаря Гоін В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А

У квітні 2016 року ПрАТ «МТС Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості за надані телекомунікаційні послуги у розмірі 16 370 грн. 38 коп. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» заборгованість в розмірі 16370,38 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що як вбачається з розділу 3 (порядок розрахунків) договору №5095571/НОМЕР_2 про надання послуг мобільного зв'язку, п. 3.1 договору розрахунковий період становить один календарний місяць. Кожному Абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними у Абонента номерами телефонів.

З рахунку № від 30.11.2012 р. за телекомунікаційні послуги ПрАТ «МТС Україна», виставленого на ім'я ОСОБА_1 за розрахунковий період: 01.11.2012 -30.11.2012 p. (a.c. 13), вбачається що розрахунковий період є: 01.11.2012 - 30.11.2012 p. (a.c. 13), тобто за період листопад 2012 p., заборгованість станом на 30.11.2012 p. становила 26016,76 грн., з яких вартість пакету/щомісячна плата: 11,67 грн.

Отже, враховуючи що позивач виставив відповідачу рахунок № від 30.11.2012 p. за телекомунікаційні послуги ПрАТ «МТС Україна», які надані відповідачу в листопаді 2012 р. на суму 26016,76 грн., оплата за ці послуги відповідно до виставленого рахунку № від 30.11.2012 p. повинна була бути здійснена відповідачем до 15 грудня 2012 р. включно. Тобто саме з 15 грудня 2012 р. останній день строку виконання зобов'язань з боку відповідача (ст. 530 ЦК України, 631 ЦК України).

З моменту спливу цього строку (15 грудня 2012 p.), тобто з 16 грудня 2012 р. позивач довідався про порушення свого права, оскільки відповідач не сплатила виставлений позивачем рахунок № від 30.11.2012 р. за телекомунікаційні послуги ПрАТ «МТС Україна» на суму 26016,76 грн. у строк до 15.12.2012 р.

Зазначила, що ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів за надані в листопаді 2U12 р. послуги за мобільним GPRS/EDGE: сервіса «Мобільний GPRS Интернет» за допомогою точки доступу www.umc.ua (що стало основною причиною виникнення заборгованості) і сервісу «MMS GPRS» точки доступу www.umc.ua, суд не врахував що днем, коли у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав є відповідно 16.12.2015 p, однак позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за телекомунікаційні послуги за період з листопада 2012 р. лише у квітні 2016 p., тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідач не оплатила рахунок № від 30.11.2012 р. за телекомунікаційні послуги ПрАТ «МТС Україна» на суму 26016,76 грн., оскільки вважала такі нарахування безпідставними, так як Інтернетом за вказаний проміжок часу не користувалася, що підтверджується її численними скаргами, зокрема скаргою від 23.11.2012 p. (a.c. 56), скаргою від 10.03.2013 p. (a.c.59), заявою, отриманою ПрАТ «МТС Україна» від 28.03.2013 p. (a.c. 61) поданою позивачу, з яких вбачається, що будучи за кордоном у ОСОБА_1 включився роумінг, який відключити технічно було неможливо з боку позивача, так як обладнання не знаходилось на території позивача, а перебувало на території єгипетських партнерів. Позивачу прийшло повідомлення про те, що відключити роумінг неможливо по технічним причинам. І лише після того як позивач вийняла картку з номером НОМЕР_1 з свого мобільного телефону і відключила телефон, тільки після цього зупинилось накручування заборгованості за послуги мобільним GPRS зв'язком, якими відповідач фактично не користувалась.

З довідкової інформації за надані послуги (а.с. 133-138) вбачається, що основна заборгованість виникла в листопаді 2012 p. в момент перебування відповідача за кордоном в Єгипті.

Крім того, суд першої інстанції не дав належної оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам, зокрема залишив поза увагою те, що з листа позивача відповіді на заяву ОСОБА_1 від 10.03.2013 р. (а.с. 71) вбачається, що в процесі розгляду звернення ОСОБА_1 (а.с. 59, де вона не просила розстрочку боргу, а скаржилась про неправомірне нарахування) керівництво компанії позивача прийняло індивідуальне рішення компенсувати частину існуючого по лицьовому рахунку №1-12195503 боргу на суму 8064,68 грн. (без НДС та ПФ). Нарахування коштів здійснено в березні 2013 р. і було відображено після завершення періоду формування рахунку за телекомунікаційні послуги МТС від 31.03.2013 р. (після 08.04.2013 p.). З листа позивача (а.с. 71) вбачається, що ПрАТ «МТС Україна», також готове розглянути можливість оплати залишку заборгованості по рахунку ОСОБА_1 частинами, строком до 6 місяців. В разі прийняття даної пропозиції, ПрАТ «МТС Україна» просили ОСОБА_1 відправити гарантійний лист, яким би остання підтвердила готовність оплатити борг по частинам.

Отже, за надані в листопаді 2012 р. послуги позивач в односторонньому порядку прийняв рішення щодо списання частини коштів та в односторонньому порядку висловив пропозицію сплатити залишок боргу частинами строком до шести місяців. Однак, ОСОБА_1, не визнаючи борг в повному обсязі, не приймала пропозиції з боку Позивача, не направляла гарантійні листи та в поданих скаргах не просила розглянути можливість оплати залишку заборгованості по її рахунку частинами, строком до 6 місяців тощо, що свідчить про відсутність з боку сторін погодження пільгового строку щодо виконання зобов'язання по сплаті відповідачем послуг за листопад 2012 р.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ПрАТ «МТС Україна» проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, в повній мірі зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 12.06.2010 року між позивачем (оператор) та відповідачем (абонент) було укладено Договір № 5095571 про надання послуг мобільного зв'язку, номер особового рахунку - НОМЕР_2, відповідно до умов якого, оператор згідно з Договором надає абоненту послуги мобільного зв'язку в межах України згідно з ліцензією серії АА № 720189 від 29.12.2004. Міжнародний телефонний зв'язок здійснюється з країнами, що визначаються за вибором оператора. Згідно п. 1.2 Договору загальні умови надання послуг у повному обсязі визначаються Умовами користування мережами мобільного зв'язку оператора, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 1.3 договору, надання послуг за цим договором починається після внесення абонентом на підставі відповідного рахунку оператора повної суми первинного авансу та його зарахування на особовий рахунок абонента. Пунктом 3.1 договору передбачено, що нарахування за надані послуги здійснюється згідно з тарифами оператора, які є невід'ємною частиною цього договору. Розрахунковий період становить один календарний місяць. Кожному абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними у абонента номерами телефонів.

Відповідно до п. 2.4.1 Договору № 5095571 про надання послуг мобільного зв'язку, обов'язок абонента користуватися послугами у повній відповідності до умов цього договору та Умов користування мережами мобільного зв'язку оператора.

Пунктом 2.4.2 договору передбачено, що обов'язок абонента своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за збереження номеру при тимчасовому відключенні в мережі мобільного зв'язку оператора по всіх телефонах, зареєстрованих на його особистому рахунку (збереження номеру при тимчасовому відключенні в мережі сплачується і в тому випадку, коли надання послуг призупинено за несплату попередніх рахунків або за заявою абонента). Фактичне використання абонентом тієї чи іншої послуги означає, що така послуга була замовлена абонентом.

Згідно п. 2.4.2 договору обов'язок абонента сплачувати авансові внески до моменту фактичного використання раніше внесеного авансу.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього договору згідно із законодавством України.

ПрАТ «МТС Україна» здійснила фактичні дії щодо виконання Договору в повному обсязі.

Проте, відповідач не оплатила отримані нею послуги зв'язку ані особисто, ані на підставах надісланих позивачем на її адресу рахунків за період з 01.11.2012 по 31.01.2013. На підставі цього та відповідно до умов Договору відповідач була відключена від мережі зв'язку ПрАТ «МТС Україна».

25.03.2013 року peг. № С 1.12195503/03, позивач звертався до відповідача з претензією на суму 26048,00 грн., у якій зазначено, що ПрАТ «МТС Україна» уклало з ОСОБА_1 угоди про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв'язку / безпровідного доступу до мережі Інтернет: № 5095571 від 12.06.2010 на номер телефону НОМЕР_1, дія якого припинена з 23.02.2013 року, відповідачу був наданий особистий рахунок НОМЕР_2. Згідно з умовами договорів та Умовами користування мережами рухомого (мобільного) телефонного зв'язку / Умовами користування послугою безпровідного доступу до мережі Інтернет ПрАТ «МТС Україна», як невід'ємною частиною договорів, згоду з якими відповідач підтвердила власноручним підписом, відповідач зобов'язалася сплатити вартість наданих послуг до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Вартість наданих ПрАТ «МТС Україна» послуг до 25.03.2013 відповідачем не сплачена. Заборгованість відповідача згідно розрахунку на 25.03.2013 складає 26 048,00 грн. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 611, 622 Цивільного кодексу України, просив позивач терміново погасити прострочену заборгованість, а у випадку несплати, стягнення заборгованості ОСОБА_1 здійснюватиметься у судовому порядку.

Згідно балансу особового рахунку відповідача, на момент подання Заяви, сума заборгованості ОСОБА_1 за Договором перед ПрАТ «МТС Україна», за період з 01.11.2012 по 01.04.2013 року становить 16 370 грн. 38 коп.

11 березня 2016 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва ПрАТ «МТС Україна» було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за телекомунікаційні послуги.

Згідно п.2 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», умовою надання телекомунікаційних послуг є оплата замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 серпня 2005 року №720 затверджено Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг, які відповідно до Закону України «Про телекомунікації»та інших нормативно-правових актів визначають порядок надання та отримання телекомунікаційних послуг, регулюють відносини між операторами, провайдерами телекомунікацій і споживачами телекомунікаційних послуг. Дія цих Правил поширюється на відносини операторів, провайдерів телекомунікацій, які згідно із законодавством надають телекомунікаційні послуги у телекомунікаційних мережах загального користування, юридичних та фізичних осіб - споживачів телекомунікаційних послуг.

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526 , 530 , 610 , частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530,631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

З матеріалів справи убачається, що звертаючись 13.04.2016 року із позовом, ПрАТ «МТС Україна» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за надання послуг телекомунікації, що виникла за період з 01.11.2012 року по 01.04.2013 року у розмірі 16 370,38 грн.

Із заявою про видачу судового наказу, позивач звертався до суду 10.03.2016 року.

Відповідач заявила про застосування позовної давності.

Таким чином, оскільки заборгованість за договором виникла з 01.11.2012 року по 01.04.2013 року, а позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу 10.03.2016 року, то висновок суду першої інстанції про стягнення заявленої товариством заборгованості не ґрунтується на правильному застосуванні судом норм матеріального права.

Колегія суддів з урахуванням заяви про застосування строку позовної давності приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності.

За змістом частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина третя статті 264 ЦК України ).

Разом з тим колегією суддів встановлено, що пропозиція позивача оплатити частинами заборгованість не свідчить про визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності.

З огляду на зазначене у справі, яка переглядається, суд, дійшов необґрунтованого висновку про відмову у застосуванні наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення у наступній редакції.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді