Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/2517/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Лях М. М.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

07.12.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Суржика М.М., Черненко В.В.,

секретар - Постоєнко А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позову зазначала, що з травня 1999 року по грудень 2015 року разом з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в селі Камбурліївка Онуфріївського району Кіровоградської області та вели спільне господарство. В період спільного проживання за спільні кошти придбали у 2006 році автомобіль марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Кошти для придбання автомобіля були отримані шляхом оформлення кредитного договору на ім'я відповідача. З грудня 2015 року проживають з відповідачем окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач відмовляється добровільно поділити спільно нажите майно. Просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з травня 1999 року по грудень 2015 року. Визнати об'єктом спільної власності подружжя автомобіль та в порядку його поділу визнати за нею право власності на ? частину автомобіля ЗАЗ 110207, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.95-98).

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в період з 1 вересня 2005 року по грудень 2015 року. В решті позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати (а.с.114-119).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову, змінити і ухвалити в цій частині рішення, яким визнати об'єктом спільної власності подружжя автомобіль марки ЗАЗ 110207, визнати за нею право власності на ? частину автомобіля (а.с.123-129).

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, а відповідач та його представник заперечили проти них і просили рішення суду в частині, в якій воно оскаржено, залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 вересня 2005 року по 15 грудня 2015 року. В цей період ні позивач, ні відповідач в шлюбі з іншою особою не перебували.

20 червня 2006 року ОСОБА_3 на підставі Угоди № 071543, укладеної з ЗАТ «АІСЕ Україна», через систему Автоплан придбав у власність автомобіль марки ЗАЗ 110207-40, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ним.

Система «АВТОПЛАН» складається з учасників, об'єднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків, зазначених в угоді, акумулюють кошти для придбання автомобіля для кожного з них. Учасник системи, який виконує в повному обсязі свої зобов'язання за угодою, придбає та отримає автомобіль через указану систему.

За програмою придбання товарів у групах товар придбавають усі учасники за рахунок об'єднання грошових внесків кожного з них.

Згідно акту від 22 лютого 2008 року про прийняття-виконання послуг за Угодою, довідки ЗАТ «АІСЕ України» від 14 березня 2008 року всі умови угоди, грошові зобов'язання ОСОБА_3 виконані повністю (а.с.49,50).

Як на підстави для визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном, що підлягає поділу позивач посилалась на спільне проживання з відповідачем, спільне ведення господарства та придбання автомобіля за спільні кошти.

Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна, є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що позивач та відповідач отримували пенсію кожен окремо та підтвердили пояснення відповідача про те, що щомісячні платежі за умовами Угоди про придбання автомобіля, сплачувались з його пенсії.

Вказана обставина не заперечується та підтверджена позивачем.

Як пояснили сторони в суді апеляційної інстанції, вся пенсія відповідача витрачалась ним на оплату вартості спірного автомобіля, крім того він для придбання автомобіля брав гроші у позику у ОСОБА_6, які 3 липня 2008 року повернув позикодавцю (а.с.55).

Також позивач пояснила, що до початку їх спільного проживання відповідач мав у власності автомобіль, який потім продав і за умовами Угоди з ЗАТ «АІСЕ Україна» кошти вніс в якості вступного внеску.

Відповідач пояснив, що з позивачем проживали в будинку, який успадкували її сини після смерті її чоловіка. Разом вели господарство, обробляли город, вигодовували свиней на продаж, від цього мали спільний прибуток, за рахунок якого придбали та встановили огорожу біля будинку, встановили котел, нові двері, придбали телевізор. На зароблені спільною працею кошти, проживали.

Після припинення спільного проживання у 2015 році, він всі придбані за рахунок спільної праці речі, залишив позивачці, а автомобіль, який придбав за власні кошти, знаходиться у нього.

Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач в суді апеляційної інстанції підтвердила, що відповідач допомагав їй по господарству, не заперечує факту придбання майна, яке перерахував відповідач, проте вважає, що воно належить їй особисто. Вважає, що оскільки розмір її пенсії перевищував доходи позивача, він жив за її рахунок, тому автомобіль підлягає поділу в рівних частках.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

На порушення вказаної норми права позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що автомобіль набуто в результаті спільної праці або за спільні грошові кошти.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову про визнання автомобіля спільною сумісною власністю суд першої інстанції, вірно виходив із того, що доказів для визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін у розумінні ст. 74 СК немає.

Висновок суду про недоведеність позовних вимог є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказані доводи висновків суду не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання автомобіля об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на його частину в порядку поділу майна, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді М.М.Суржик

В.В.Черненко