Провадження № 2/638/1271/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Котяш Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом Харківського національного педагогічного Університету ім. Г.С. Сковороди до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення,

встановив:

Харківський національний педагогічний університет імені ОСОБА_6 (далі за текстом-позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7»янової ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (далі за текстом-відповідачі), в якому після уточнення позовних вимог просить:

- виселити відповідачів зі службового приміщення за адресою: м.Харків, пров.Фанінський, 3в, кім.17 без надання іншого жилого приміщення,

- стягнути з відповідачів відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача судовий збір у розмірі 1218 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що будинок №3в в по провулку Фанінському м.Харкова знаходиться в оперативному управлінні Харківського національного педагогічного університету імені ОСОБА_6 та має статус гуртожитку.

У кімнату №17 відповідача ОСОБА_2 як працівника позивача було вселено 11.10.1993 року за письмовою заявою ОСОБА_2 Працював ОСОБА_2 у Харківському національному педагогічному університеті імені ОСОБА_6 з 01.12.1991 року до 13.09.1995 року, після чого звільнився без поважних причин та перейшов працювати до інституту Міністерства внутрішніх справ при цьому розірвавши контракт з позивачем. На даний час ОСОБА_2 залишив інститут Міністерства внутрішніх справ та працює у Національному університеті «Юридична академія ім.Я. Мудрого» та Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, у його сім»ї є ізольована багатокімнатна квартира. Крім того, ОСОБА_2 09.07.2012 року вироком Дзержинського районного суду м.Харкова було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст.128 КК України. Також відповідачі не сплачують за комунальні послуги , тому позивач просить виселети відповідачів з квартири за адресою: м.Харків, пров.Фанінський, 3в, кім.17 без надання іншого жилого приміщення з посиланням на ст.132 ЖК Української РСР.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та подав до суду письмові заперечення, яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача 10 472, 80 грн. витрат на правову допомогу та витрати на переїзд, повязані з явкою до суду у розмірі 340 грн.

Відповідач ОСОБА_7»янова ОСОБА_8 у судове засідання не з»явилась , направила до суду письмові заперечення, в яких просила в задовленні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача 10 472, 80 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з»явився , направив до суду письмові заперечення, в яких просив в задовленні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача 10 472, 80 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також просив стягнути з позивача витрати на переїзд, повязані з явкою до суду у розмірі 340 грн.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, будинок №3в в по провулку Фанінському м.Харкова знаходиться в оперативному управлінні Харківського національного педагогічного університету імені ОСОБА_6 та має статус гуртожитку. (а.с.125 т.1)

У кімнату №17 відповідача ОСОБА_2 як працівника позивача було вселено 11.10.1993 року за письмовою заявою ОСОБА_2 Працював ОСОБА_2 у Харківському національному педагогічному університеті імені ОСОБА_6 з 01.12.1991 року до 13.09.1995 року, після чого звільнився на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. На підтвердження законності проживання у гуртожитку вдповідачем ОСОБА_2 надано копію ордеру №108 від 13 лютого 2008 року, який видано на основі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ХНПУ ім..ОСОБА_6 (а.с.75 обор. т.1)

Відповідно до ст.132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з гуртожитку, який їм був наданий в звязку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселились в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду від 15.11.2004 року по справі №2-1080/2004, яке набрало законної сили відмовлено у задоволенні позову Харківського національного педагогічного університету імені ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7»янової ОСОБА_8 про виселення з гуртожитку. Зазначеним рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений з педуніверситету не за власним бажанням, а на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. Також суд не прийняв до уваги заяву позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 працював по строковому трудовому договору, так як позивач не надав суду таких доказів (а.с. 72 т. 1).

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене, суд вважає, встановленими обставини звільнення відповідача ОСОБА_2 не за власним бажанням та не в звязку з закінченням строкового трудового договору.

Між тим, позивач по справі посилається як на підставу виселення відповідачів на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 09.07.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.128 КК України та призначено покарання у виді виправних робіт на термін один рік за місцем роботи засудженого з відрахуванням в доход держави 15% заробітку (а.с.16-17 т. 1). Суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки за вимогами ст.132 ЖК Української РСР виселенню без надання іншого приміщення підлягають тільки ті особи, які звільнені з підприємства за вчинення злочину. З матеріалів справи вбачається, що на момент вчинення злочину передбаченого ст.128 КК України відповідач ОСОБА_2 не працював у Харківському національному педагогічному університеті імені ОСОБА_6.

Також суд відхиляє доводи позивача про виселення відповідачів зі службового приміщення за адресою: м.Харків, пров.Фанінський, 3в, кім.17 з підстав несплати комунальних послуг та наявності іншого житлового приміщення через невизначеність таких підстав ст.132 ЖК Української РСР.

Щодо вимог відповідачів застосувати строку позовної давності, суд зазначає наступне.

В абз.2,3 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішенн я у цивільній справі» зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Харківського національного педагогічного університету імені ОСОБА_6 задоволенню не підлягають через недоведення позивачем позовних вимог.

Щодо клопотання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_7»янової ОСОБА_8, ОСОБА_5 про стягнення з позивача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Частиною ч.1 статті 89 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця в галузі права та витрати на правову допомогу повинні бути повязані з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правовову допомогу відповідачами надано договори про надання правової допомоги від 23 вересня 2015 року та 02 березня 2016 року, предметом якого є надання ОСОБА_3 правової допомоги відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_7»янової ОСОБА_8, ОСОБА_5, а відповідачі зобовязались прийняти та оплатити зазначені послуги (а.с.162-168 т.1).

ОСОБА_3 є фахівцем у галузі права, що підтверджується копією диплому магістра, виданого Національною юридичною академією ім.Я. Мудрого від 12 червня 2010 року (а.с.156 т.1) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців та громадянських формувань (а.с.157-158 т.1).

До матеріалів справи відповідачами також надано калькуляції-рахунки від 10.03.2016 року (а.с.159-160 т.1).

Проте, з вказаних договорів про правову допомогу та калькуляцій-рахунків не вбачається, що правова допомога здійснювалась саме за зазначеною цивільною справою, а також те, що калькуляції-рахунки здійснені на виконання наданих до матеріалів справи договорів про правову допомогу. Таким чином, зі змісту вказаних договорів та калькуляцій-рахунків не вбачається, що ОСОБА_3 надано відповідачам правову допомогу у дані цивільній справі.

На підтвердження оплати за правову допомогу відповідачами надано квитанції до прибуткового касового ордера №1103/16 від 11.03.2016 року, №1403/16 від 10.03.2016 року, №1003/16 від 10.03.2016 року, в яких зазначається про сплату правових послуг у розмірі по 5512 грн. кожна (а.с.161 т.1).

Згідно з підпунктом 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Пунктом 1,2 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 року №481 передбачено, що відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу України (далі - Кодекс) фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати. Книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді.

Копію або виписку з книги обліку доходів і витрат ОСОБА_3 на підтвердження отримання та оприбуткування, коштів сплачених відповідачами за правову допомогу здійснену за договорами про надання правової допомоги, до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачами не надано належних доказів оплати сум правової допомоги за договорами про надання правової допомоги, укладеними з ОСОБА_3, тому вимоги відповідачів про стягнення з позивача витрат за надання правової допомоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

Щодо клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3А про стягнення з позивача витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту суд зазначає наступне. На підтвердження понесених витрат відповідачами надано копії квитків на автобус, між тим з зазначених проїзних документів не вбачається, що саме відповідачі здійснювали переїзд на їх підставі, тому суд дійшов висновку про відмову у клопотанні про відшкодування витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту.

Відповідно до ст.211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Таким чином постановлення окремої ухвали є правом, а не обовязком суду. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 218, ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову Харківського національного педагогічного Університету ім. Г.С. Сковороди до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення відмовити.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення з Харківського національного педагогічного Університету ім. Г.С. Сковороди витрат на правову допомогу відмовити.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення з Харківського національного педагогічного Університету ім. Г.С. Сковороди витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту відмовити.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -