Справа № 380/58/14-ц Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/3137/16 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 18 25.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Антоненко В.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колекторська група» про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» грошові кошти у розмірі 870 250 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 09 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким останній відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_4 стосовно стягнення боргу згідно договору позики від 17 серпня 2007 року у розмірі 870 250 грн. Крім того, 20 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» поручилося за виконання ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги. Позивач вказував, що договором про відступлення права вимоги передбачено ряд умов, які ОСОБА_2 зобов'язаний виконати з метою відступлення йому права вимоги, проте в порушення умов договору, відповідач не виконав жодних дій, які-б були направлені на заміну сторони в договорі, тобто порушив взяті на себе зобов'язання, що є підставою для солідарного стягнення коштів з відповідачів.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» солідарно на користь ОСОБА_3 870 250 грн. боргу та вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання та судові витрати у загальному розмірі 870250грн.

9 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно із яким ОСОБА_2 відступив ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_4 стосовно виконання грошового зобов'язання в сумі 870 250 грн. (том 1 а.с.6-7).

В п.7 Договору передбачено, що ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 всі документи, що стосуються права вимоги до ОСОБА_4, в тому числі розписку останнього за актом.

У випадку порушення умов Договору передачі прав вимоги, а саме не заміни ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_2 на першу вимогу сплачує ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50% від суми боргу протягом трьох днів з дня направлення Позивачем вимоги до Відповідача.

Цим же пунктом Договору додатково передбачено, що в разі будь-якого іншого порушення умов договору, ОСОБА_2 також сплачує ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50% від суми боргу.

Відповідно до п.9 Договору ОСОБА_2 зобов»язався до 16.04.2013 року укласти договір доручення та видати довіреність на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з обсягом повноважень, для виконання договору відступлення права вимоги.

ОСОБА_2 в передбачений п.9 Договору строк до 16.04.2013 року не уклав договору доручення та не видав довіреність на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з обсягом повноважень, які б дозволили замінити ОСОБА_2 на ОСОБА_3

На забезпечення виконання вказаного договору 01 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» поручилося перед позивачем за виконання ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги. (том 1 а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 порушив пункти 7, 9 Договору про відступлення прав вимоги, не виконав взяті на себе зобов»язання, а саме: документи, що стосуються відступлення права вимоги ОСОБА_3 не передав, не виконав жодних дій, направлених на заміну відповідача на позивача, не уклав договір доручення та не видав в строк до 16.04.2013 року довіреностей на ОСОБА_5 та ОСОБА_6, чим порушив вимоги передбачені ч.1 ст.517, ст. 525 ЦК України та самого Договору.

В рішенні зазначено, що оскільки ОСОБА_2 було допущено декілька порушень умов Договору, за які передбачено окрему відповідальність, то і стягненню підлягають грошові кошти в розмірі 100% боргу (50%х2), що становить 870 250 гривень.

Проте з такими висновками погодитись не можна, так як вони не в повній мірі відповідають обставинам справи і не узгоджуються із вимогами закону.

При апеляційному розгляді встановлено, що у матеріалах справи міститься 2(два) договори про відступлення прав вимоги, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 9 квітня 2013 року в яких пункти 7, 8, 9 Договору мають різну редакцію. (том 1 а.с.6-7, 69).

З пояснень ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 9 квітня 2013 року сторони уклали такий Договір в трьох різних редакціях, оригінали двох із яких знаходяться у ОСОБА_2 і були оглянуті апеляційним судом, а інший оригінал Договору знаходиться у ОСОБА_3

Редакції цього Договору дійсно передбачають, у випадку невиконання ОСОБА_2 зобов»язань по передачі ОСОБА_3 всіх документів, що стосуються відступлення прав вимоги, непроведенні заміни кредитора під час примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року, не укладення в строк до 16.04.2013 року договору доручення та невидачу довіреностей на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з обсягом повноважень, які б дозволили замінити ОСОБА_2 на ОСОБА_3, цивільну відповідальність ОСОБА_2 щодо сплати ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі п»ятдесяти відсотків від суми Боргу, тобто від 870 250грн.

Разом з тим судом першої інстанції не взято до уваги, що 25.04.2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім»я ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, яка була скасована ним 29.05.2013 року, а 13 липня 2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім»я ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та інших на представлення інтересів у справі 2-2053/10 до ОСОБА_4, яка була скасована ним 9.10.2013 року.

Також, не надано оцінки тому, що ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15 серпня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва по цивільній справі №2-2053 від 10.06.2010 року з ОСОБА_2на ОСОБА_3 та видано новий виконавчий лист на ім»я нового стягувача ОСОБА_3. (том 1 а.с.38-39).

Вказані обставини підтверджують виконання ОСОБА_2 зобов»язань перед ОСОБА_3

Доказів, що ОСОБА_2 не передав ОСОБА_3 всі документи за Договором не надано.

З пояснень ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за договором позики 870 250грн., є невиконаним, тобто грошові кошти не отримав ні ОСОБА_2 як первісний кредитор, ні ОСОБА_3 як новий кредитор.

Крім цього, згідно з розпискою, виданою ОСОБА_3 8 липня 2013 року, ксерокопія якої міститься у справі (том 1 а.с.228), останній вважає Договір про відступлення права вимоги від 9 квітня 2013 року недійсним з 1 червня 2013 року і зобов»язується не мати до ОСОБА_2 претензій по цьому договору в майбутньому.

ОСОБА_3 не визнав написання ним цієї розписки та підпис від свого імені у ній, проте судова почеркознавча та технічна експертиза, призначені ухвалою суду першої інстанції, не були проведені по причині ненадання ОСОБА_2 оригіналу розписки для проведення експертного дослідження.

Висновок експертного дослідження по цій розписці від 27.01.2016 року, виконаний за заявою ОСОБА_2, судом на підставі ст.59 ЦПК України визнано недопустимим доказом і не взято до уваги. (том 3 а.с.176-185).

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

2. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

4. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно із ст.512 ч.1 п.1 ЦК України

1. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

За приписами статті 514 ЦК України уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки вона залежить від основного юридичного факту, який її породжує.

Таким чином, уступка права вимоги це передача кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі, і є похідною від основного зобов'язання, вимогу за яким відступає кредитор.

Статтею ст.627 ЦК України перердбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З врахуванням вказаних вимог закону, встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що за договором про відступлення права вимоги на ОСОБА_2 не може бути покладена цивільна відповідальність по стягненню з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 870250грн., оскільки цей договір не є самостійним правочином і є похідним від основного зобов»язання - договору позики.

При заміні кредитора у зобов»язанні первісний кредитор не може нести відповідальність перед новим кредитором в обраний спосіб.

Грошові кошти в сумі 870250грн. не є борговим зобов»язанням ОСОБА_2 перед ОСОБА_3

Крім цього, з врахуванням вимог ст..ст.14, 627 ЦК України такі умови договору викладені без врахування вимог Цивільного кодексу, не відповідають вимогам розумності та справедливості.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до статей 10, 60 ЦПК України позов є недоведений і необґрунтований.

Відповідно до ст..309 ЦПК України, так як висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно з»ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, невірно застосовано норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові за недоведеністю і необґрунтованістю позовних вимог.

З врахуванням вимог ст..154 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову про заборону відчуження та накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2, вжиті ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13 лютого 2014 року.

Керуючись ст..ст.303,307,309,316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 31 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колекторська група» про стягнення боргу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову про заборону відчуження та накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2, вжиті ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13 лютого 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: