Справа №591/5792/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/584/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи служба у справах дітей Сумської міської ради, Зарічний районний відділ м. Суми Управління Державної міграційної служби у Сумській області, про стягнення аліментів, надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 12 серпня 2015 року до досягнення дитиною повноліття на користь матері ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду у частині відмови у задоволенні позову про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини без згоди батька та надати такий дозвіл.

Вказує, зокрема, що суд не врахував, що внаслідок перебування на території проведення антитерористичної операції син отримав сильний психологічний стрес. Різка зміна укладеного способу життя, зміна місця проживання, кола друзів, знайомих, навчального закладу негативно вплинула на стан дитини. Син хворіє на серйозні хронічні захворювання, потребує оздоровлення та відпочинку. Вона та її батьки мають можливість забезпечити його відпочинок та оздоровлення за кордоном. Відповідач чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення фізичного стану здоровя дитини, духовного та морального розвитку, оздоровлення та відпочинку.

ОСОБА_4 останнім часом проживає в Російській Федерації, в неодноразових телефонних розмовах вона просила його надати дозвіл на оздоровлення дитини за кордоном, але останній категорично відмовився це зробити та наголосив, що має іншу сім'ю, інше життя та відмовляється від подальшого спілкування з нею та їх сином.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Відповідач сповіщений про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с. 84 87).

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

12 серпня 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 18 листопада 2005 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2012 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею. Основні витрати на утримання сина несе вона.

До початку антитерористичної операції вона з сином проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4. На даний час її з сином місце перебування зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_5. Фактично вони з сином мешкають за адресою: АДРЕСА_1, у знайомих.

Чотири роки вони не проживають з відповідачем. Батьківської турботи або зацікавленості їх дитиною він не виявляє, його вихованням не займається, матеріальної допомоги на утримання сина весь цей час не надавав та не надає.

Вона працює на ПАТ «Хімпром» в м. суми інженером з кадрів і має не високу заробітну плату. Коштів для нормального забезпечення сина не вистачає.

ОСОБА_4 тимчасово проживає та працює за межами України на території Російської Федерації досить тривалий час, розмір своїх реальних доходів приховує, спілкування уникає. Офіційне місце роботи ОСОБА_4 їй не відоме.

Відповідач має стабільний, мінливий, але високий дохід, його орієнтовний середній дохід в місяць становить понад 10 000 грн. Він має задовільний стан здоровя, нікому не сплачує аліменти.

З моменту розірвання шлюбу відповідач не приділяє уваги синові, не цікавиться його навчанням, здоров'ям, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не зустрічається з дитиною, не бажає опікуватися вихованням та розвитком дитини, взагалі, цими питаннями не переймається.

Внаслідок перебування на території проведення антитерористичної операції син отримав сильний психологічний стресс. Різка зміна укладеного способу життя, зміна місця проживання, кола друзів, знайомих, навчального закладу негативно вплинули на його стан. Він потребує оздоровлення та відпочинку. За кошти її батьків вона має можливість забезпечити відпочинок та оздоровлення сина за кордоном, але відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення фізичного та морального розвитку дитини, оздоровлення та відпочинку.

Виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, покращенню його психічного стану.

Просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_7, у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на місяць, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку; дозволити їй або її офіційному представнику виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та виїзд за кордон малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_3 або уповноваженої матір'ю особи, без згоди батька ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вирішуючи спір та відмовляючи позивачу у задоволенні позову про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини без згоди батька, суд виходив з того, що позивачем не доведена необхідність виїзду малолітнього сина саме за кордон, оскільки лікування дитини може проводитися і на території України; вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки нею заявлений позов про надання судом фактично постійного довгострокового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України; позивач не надала доказів на підтвердження відмови відповідача у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 листопада 2005 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №795, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8, 10).

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2012 року шлюб сторін розірвано (а.с.14).

Після розірвання шлюбу неповнолітній син проживає з матірю і знаходиться на її утриманні.

Згідно довідки № від 08 липня 2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, позивач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, перемістилися з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_2. Місце перебування зареєстроване за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5. Строк реєстрації з 08 липня 2015 року по 08 січня 2016 року. (а.с.12, на звороті).

Згідно довідок ПАТ «Хімпром» №89-227 від 07 липня 2015 року і № 2776 від 06 серпня 2015 року, ОСОБА_3 з 01 грудня 2014 року працює на посаді інженера відділу кадрів у ПАТ «Хімпром», загальна сума її доходу за період з лютого 2015 року по липень 2015 року склала 20783,01 коп. (а.с.13, 15).

З виписки із медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що син сторін потребує санаторно-курортного лікування 1 раз на рік пульмологічного профілю (а.с.54).

Згідно довідки № 205, протокол № 94 від 23 листопада 2015 року, син сторін отримав путівку на санаторно-курортне лікування в пульмонологічний санаторій «Бердянський» (а.с.53).

Згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відповідач ОСОБА_4 з 21 червня 2012 року по 12 лютого 2014 року перетинав державний кордон України в напрямку Російської Федерації і в зворотному напрямку, останній раз виїхав з території України 12 лютого 2014 року (а.с.131, 133).

Згідно ст. ст. 10, 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 57, 58, ч. ч. 2-3 ст. 60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частинами 1, 2 ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до принципів 4, 7 Декларації, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 Конвенції).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 з послідуючими змінами.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, з послідуючими змінами, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти.

У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт.

Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон.

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд вірно визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, враховуючи, що позивач не зазначили конкретну країну, до якої слід надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька; врахував визначену ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову у зазначеній частині, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема, ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що саме виїзд дитини за кордон, зокрема, для лікування, буде відповідати інтересам дитини, і доказів тому, що дитина потребує лікування саме за кордоном..

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що позивач не надала доказів тому, що вона вживала заходів по зверненню до батька дитини за наданням згоди на виїзд дитини з України у супроводі матері, і відповідач їй в цьому відмовив, зловживаючи своїм правом.

Надання дозволу для виїзду дитини за кордон без зазначення періоду виїзду та країни, без згоди батька порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що, згідно з вимогами вищевказаних норм матеріального права, є незаконним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, зокрема про те, що чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, на правильність висновків суду не впливають, оскільки необхідність встановлення такого обмеження зумовлюється змістом вищенаведених норм матеріального права, з яких вбачається, що для виїзду дитини за кордон можливо надати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

З огляду на зазначене не спростовують висновків суду посилання на те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення фізичного стану здоровя дитини, духовного та морального розвитку, оздоровлення та відпочинку, оскільки докази цьому в матеріалах справи відсутні, на що обгрунтовано послався суд першої інстанції.

Вказані доводи позивача, зокрема, і про те, що відповідач відмовляється від спілкування з нею та дитиною, і дитина не хоче спілкуватись з батьком, належними доказами не підтверджені і спростовуються її ж поясненнями в засіданні апеляційного суду про те, що раніше він надавав дозвіл на виїзд дитини, зараз вона з відповідачем не спілкується, до нього не зверталась за необхідним дозволом на виїзд, не знає, де відповідач знаходиться, не розшукувала його з метою отримання дозволу, не могла ствердно пояснити, що він знає про її місцезнаходження та дитини.

Інших, передбачених законом способів для вирішення спірного питання, позивач не вживала.

Не надала позивач і доказів тому, в яку країну та на який період має намір вивезти дитину, що є важливими обставинами для вирішення судом цього питання, оскільки положення закону про можливість виїзду дитини за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, мають бути поширені і на рішення суду за доведеності необґрунтованої відмови батька на такий виїзд дитини.

Рішення суду відповідає принципу диспозитивності, встановленому ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, підстави для задоволення скарги та зміни чи скасування оскаржуваного рішення, яке є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -