_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1114/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

при секретарі - Камінській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Одеса, 3-я особа: ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві ,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача моральну (немайнову) шкоду у розмірі 47 400 гривен, посилаючись на те, що 10.04.2003 року на території бази обслуговування пасажирів Пасажирського вагонного депо Одеса-Головна стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травму ноги, що в свою чергу потягло тривале лікування та стійку втрату працездатності на 25%. За результатами розслідування нещасний випадок визнано повязаним з виробництвом. Виплату страхового відшкодування в звязку з втратою працездатності сплачувало відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Приморського районну м. Одеси. Одночасно з цим у позовній заяви позивач зазначає, що незалежно від отримання суми страхового відшкодування має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні, зокрема, зазначив, що позовна заява є необґрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. Як на підставу своїх заперечень представник відповідача посилався на норми ст. 36 ОСОБА_2 України «Про загальнообовязкове державне страхування» в редакції від 28.12.2014 року № 77-VІІ, який набрав чинності з 01.01.2015 року, відповідно до якої порядок відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

3-я особа: представник ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» надав до суду письмові заперечення, в яких також просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, проте у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви не заперечував та просив суд врахувати факт настання нещасного випадку з вини саме потерпілого.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 10.04.2003 року на території бази обслуговування пасажирів Пасажирського вагонного депо Одеса-Головна стався нещасний випадок, в результати якого ОСОБА_1 отримав травму ноги, що в свою чергу потягло тривале лікування та стійку втрату працездатності на 25%. За результатами розслідування нещасний випадок визнано повязаним з виробництвом.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

При вирішенні питання про право потерпілого (позивача) на відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог статей 21, 28, 34 ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 13 ОСОБА_2 України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності в редакції чинний на час настання страхового випадку. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійну зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього ОСОБА_2, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасним випадком є випадок, який стався внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ОСОБА_2, чинний на час настання страхового випадку, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього ОСОБА_2 Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата в тому числі і за моральну шкоду.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ОСОБА_2, чинний на час виникнення страхового випадку, до інших виплат на відшкодування шкоди відноситься зокрема і моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, та яка відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Одночасно з цим, 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі Закон № 77), згідно з яким Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18.01.2001 р. № 2240-ІІІ визнано таким, що втратив чинність, а Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" викладено в редакції ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції та управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення, та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення.

Надаючи правову оцінку доводам та запереченням відповідача по справі в частині застосування до правовідносин сторін ст. 36 ОСОБА_2 України «Про загальнообовязкове державне страхування» в редакції від 28.12.2014 року № 77-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015 року, відповідно до якої порядок відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України суд виходить з наступного.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент предявлення позову.

Також відповідно до ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. ОСОБА_2 України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладання на відділення Фонду соцстраху обовязку зі сплати такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу. Крім того, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України на вимогу про відшкодування збитків, завданих каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю позовна давність не поширюється. Аналогічні розяснення надано у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами).

Таким чином потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у звязку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року до 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право.

Так само суд не бере до уваги і заперечення відповідача в частині відсутності в матеріалах цивільної справи висновку МСЕК щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди та визначення її розміру.

Згідно листа заступника голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вих. № 64-04-04 від 27.03.2012 року з аналізом судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку із узгодженням здоровя під час виконання трудових обовязків зазначено, що при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суди правильно виходили із вимог статей 21, 28, 34 ОСОБА_2 № 1105-XIV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Таким чином, у разі, коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як ОСОБА_2 України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і ОСОБА_2 України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральних збитків, за ОСОБА_2 України № 717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення. Така позиція судів узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обовязковими для всіх судів України (стаття 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідає положенню статті 58 Конституції України.

Таким чином потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у звязку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року до 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право.

Як зазначено в розясненнях ВССУ, до юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Доведення цих обставин з боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України. До таких доказів належить і висновок експертизи, проте він не є єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди та підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відтак, якщо позивач надав докази завдання йому шкоди, довів цими доказами певний її розмір і не просив суд про призначення медико-соціальної експертизи, то суд не має підстав для відмови в позові чи в призначенні експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статей 10, 143145), які мають суто змагальний характер доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Із-за нещасного випадку у позивача виникли психотравматичні фактори, які визвали негативні емоції та хвилювання, привели до погіршення стану його здоровя, вплинули на реалізацію планів на майбутнє, ділові відносини та порушили звичайний уклад життя.

Відповідно до ОСОБА_2 України "Про державний бюджет України на 2004 рік" від 27.11.2003 № 1344-IУ мінімальна заробітна платня становила 237 грн.

При таких обставинах та враховуючи норми ч.3 ст. 34 ОСОБА_2, чинного на час настання страхового випадку, вимоги розумності та справедливості, значну девальвацію гривні, суд вважає за доцільне визначити розмір моральної (немайнової шкоди) у розмірі 150 розмірів мінімальної заробітної плати - 35550 гривен, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Одеса на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду у розмірі 35 550,00 (тридцять пять тисяч пятсот пятдесят) гривен.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі, в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя Огренич І. В.