Справа №701/840/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - В.Л. МАРЕНЮКА

при секретарі - Н.В. ФІЛІПЧАК

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ІНФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до відповідача з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 02.12.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового кредиту № НОМЕР_1.

Відповідно до п.2.1. Кредитного договору Кредитодавець надає в користування на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.2.2. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі. Поряд з цим відповідно до п. 2.3. Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору -12 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення не пізніше «02» грудня 2015 року. Строк користування кожним траншем (кредитом) є окремим та визначається відповідно до умов договору.

Також 2.4. сторони погодили суму можливого Максимального ліміту кредитування (траншу) і визначили його в розмірі до 7000 гривень. Кредит з максимальним лімітом може бути отриманий позичальником, починаючи, виключно, після повернення третього кредиту (траншу).

Відповідно до п.2.5 фактично в рамках дії даного кредитного договору сторони погодили наступні умови, а саме: Максимальна сума кредиту, що видано позичальнику (в національній валюті) - 2000грн. та відсоткова ставка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості в розмірі 1.75% в день.

Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Представник позивача в судове засідання не зявився, але в позові просив справу розглядати у його відсутність та відсутності його довірителя.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, але направив до суду заперечення в якому просив відмовити в задоволенні позову та не заперечував на розгляд справи у його відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

02.12.2014р року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1, був укладений кредитний договір № НОМЕР_1.

Відповідно до п.2.1. Кредитного договору Кредитодавець надає в користування на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.2.2. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі. Поряд з цим відповідно до п. 2.3. Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору -12 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення не пізніше «02» грудня 2015 року. Строк користування кожним траншем (кредитом) є окремим та визначається відповідно до умов договору.

Також 2.4. сторони погодили суму можливого Максимального ліміту кредитування (траншу) і визначили його в розмірі до 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок. Кредит з максимальним лімітом може бути отриманий позичальником, починаючи, виключно, після повернення третього кредиту (траншу).

Відповідно до п.2.5 фактично в рамках дії даного кредитного договору сторони погодили наступні умови, а саме: Максимальна сума кредиту, що видано позичальнику (в національній валюті) - 2000грн. та відсоткова ставка нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості в розмірі 1.75% в день.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини 2статті 19 Конституції України,органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Положеннями частин 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15, 23 цього Закону (частина 2статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом (частина 3 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (частина 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частина 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Позивач вказує, що банк перед укладенням кредитного договору не повідомив позичальника у письмовій формі про кредитні умови.

Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі № НОМЕР_1 від 02 грудня 2014 року, який був особисто підписаний позивачем, докази чого було надані представником відповідача до свого заперечення.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено.

Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (а.с. 11-13).

Кредитний договір № НОМЕР_1 від 02 грудня 2014 року також містить суму кредиту, розмір процентної ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів (п. 2.5 договору). А згідно ст. ст. 1046-1048, 1054 ЦК України саме ці умови є істотними для договору даного виду.

Підписавши кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили позичальника прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання оспорюваного договору позивач отримав його примірник, про що свідчить підпис позивача на останній сторінці договору, що давало йому додаткову можливість детально вивчити умови договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, проте він погодився з умовами договору та використав отримані кредитні кошти на свій розсуд.

Таким чином, наведене свідчить про те, що Банк при оформленні договору виконав у повній мірі вимоги ст. 203, 207, 638, 640, 647, 1046-1048, 1054, 1055 ЦК України, які передбачають вимоги для чинності правочину, умови укладання договору та письмову форму укладення кредитного договору. А відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України нікчемним є лише кредитний договір, який укладений з недодержанням письмової форми.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з того, що судом встановлено та зі змісту кредитного договору № НОМЕР_1 від 02 грудня 2014 року вбачається, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормам законодавства України.

Перед укладенням кредитного договору позивачу були відомі умови отримання кредиту, сума кредиту, яку він має отримати, термін його отримання, плату за його користування, умови щодо забезпечення та повернення кредиту.

Кредитний договір містить усі суттєві умови кредитного договору, сторонами узгоджені усі ці умови договору, кредитний договір підписаний позичальником особисто та в добровільному порядку.

Підписуючи кредитний договір, позивач діяв як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мала вільне волевиявлення, він діяв у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодився з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, протягом восьми років, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору.

На момент укладення договору позивач не вважав оспорювані положення кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують його права, а якщо б вважав, то міг би від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів, у тому числі протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору без пояснення причин. Проте цього не було зроблено.

Позивач, який особисто підписав кредитний договір, тим самим засвідчив отримання необхідної інформації для отримання кредитних коштів, погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів, винагороди, а отже не вважав умови цього договору несправедливими.

За таких обставин підстав, передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України та статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, немає, так як позивач не довів введення його в оману з боку позивача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком.

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки ті інші вартісні елементи кредиту, що не зазначені в договорі.

Зміни до цієї статті щодо заборони на встановлення в кредитному договорі будь-яких зборів, які не є послугою у визначенні цього Закону, набрали чинності відповідно до Закону України № 3795-У1 від 22 вересня 2011 року.

Приймаючи до уваги, що сплата винагороди передбачена кредитним договором, внесенні до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміни мають місце після укладання сторонами кредитного договору, то положення цього договору щодо винагороди не можна вважати несправедливими, а відтак недійсними.

Сплата винагороди передбачена умовами договору і позичальник мав змогу розрахувати свої фінансові можливості на час укладання спірного договору.

Таким чином, суд вважає, що зі змісту договору фінансового кредиту не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов.

Разом із тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена статтями 15 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, однієї з засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позичальника з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладення такого договору.

Таки чином, судом встановлено, що оспорюваний договір фінансового кредиту № НОМЕР_1 від 02 грудня 2014 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні та підписанні дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Банк передав позичальнику грошові кошти (кредит), останній їх прийняв.

Крім того рішенням постійно діючого незалежного третейского суду при всеукраїнській громадській організації "Ліга юридичного захисту інтересів споживачів" по справі № 85/15 від 21.10.2015р. частково задоволені вимоги ТОВ «Інфінанс» до ОСОБА_1 про стягнення за договором фінансового кредиту № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року та зупинено нарахування відсотків за договором фінансового кредиту № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року а також стягнуто з позивача по даній справі 11805 грн. заборгованості за договором фінансового кредиту № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року та витрати по сплаті третейского збору. Зазначене рішення, на даний час набрало законної.

Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи, те, що спірний правочин діє, відповідачем фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, суд вважає, що у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 до відповідача ТОВ «Інфінанс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору слід відмовити у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 6, 12, 203, 204, 215, 225, 229, 230, 629, 638 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 6, 10, 57-60, 169, 197, 209, 212-214,218, 222, 223, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ІНФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Черкаської області через Маньківський районний суд на протязі десяти днів.

СУДДЯ В.Л. МАРЕНЮК