Справа № 351/1695/15-ц
Провадження № 22-ц/779/976/2016
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської єпархії Української Православної Церкви, Снятинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 26 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської єпархії Української Православної Церкви про визнання права власності на нерухоме майно.

В ході розгляду справи до участі в ній в якості співвідповідача залучено Снятинську міську раду.

Рішенням Снятинського районного суду від 26 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до технічного паспорта від 25 березня 2015 року на громадський будинок (храм Казанської ікони Божої Матері) загальною площею 88,50 м.кв. такий є закінченим будівництвом. Будинок є одноповерховим та складається з тамбура, площею 2,40 кв.м, залу площею 60,40 кв.м та іконостасу площею 25,70 м.кв. Також до будівлі входять ганки, вбиральня, ворота та огорожа. Суд цих обставин не врахував, тому прийшов до неправильного переконання, що спірний об'єкт є незавершеним будівництвом.

Невірним є і висновок щодо невідповідності самовільно збудованого об'єкту нормам містобудування та архітектури. Так, як видно зі звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта №04-05/2015-ОБ проведене будівництво відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству. Також відсутні порушення будь-яких прав інших осіб.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник Снятинської міської ради доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Івано-Франківської єпархії Української Православної Церкви в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам закону та матеріалам справи з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що споруджений позивачем об'єкт по АДРЕСА_1 є незакінченим, визнаний самочинним будівництвом, порушує права та інтереси третіх осіб. А тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

В силу статей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитися у власності фізичних та юридичних осіб, територіальних громад тощо.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26?32 Закону України від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Виключення з цього правила міститься в ч.5 ст. 376 ЦК України, згідно якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством (абзац 2 п.8 ).

При цьому відповідно до абзацу 6 п.4 вищевказаної постанови під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Абзацом 2 п.9 вищевказаної Постанови передбачено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Відповідно, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи рішенням Снятинської міської ради від 17 січня 2006 року «Про затвердження архітектурно-планувальних матеріалів по відведенню масиву першочергової забудови по АДРЕСА_2 та надання дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок для індивідуального будівництва» затверджено архітектурно-планувальні матеріали відведення земельної ділянки площею 2,4 га по АДРЕСА_2 за рахунок земель запасу міської ради. Надано дозвіл на складання проектів відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків в масиві першочергової забудови АДРЕСА_2, в тому числі згідно п.11 списку додатку №1 до даного рішення - ОСОБА_3(а.с.62-63).

На підставі рішення Снятинської міської ради від 26 березня 2009 року №638 ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (а.с.122-124, 88).

З'ясовано, що в подальшому згідно договору дарування земельних ділянок від 23 червня 2012 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку Івано-Франківській Єпархії Української Православної Церкви (а.с.113-115).

19 липня 2012 року між Івано-Франківською єпархією Української Православної Церкви (власник) та ОСОБА_2 (землекористувач) укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) строком на 15 років, згідно якого власник надає в користування землекористувачу, а землекористувач приймає в користування від власника земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва житлового будинку, з метою будівництва храму або каплички та господарських споруд (а.с.8).

В подальшому 19 липня 2014 року між Івано-Франківською єпархією Української Православної Церкви (власник) та ОСОБА_2 (землекористувач) укладено новий договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) строком на 15 років. Відповідно до умов цього договору власник надає в користування землекористувачу, а землекористувач приймає в користування від власника земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. На підставі цього договору згідно інформації про реєстрацію іншого речового права це право забудови земельної ділянки (суперфіцій) 24.02.2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку (а.с.110- 112).

В судовому засіданні встановлено, що позивачем фактично розпочато та проводилося будівництво культової споруди. В зв'язку із проведенням цих робіт в порушення п.2. ч.1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» без реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт за таке адміністративне правопорушення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області притягнуто останнього до адміністративної відповідальності. Винесено також припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та зобов'язано позивача в шестимісячний термін усунути порушення шляхом приведення документації у відповідність до діючих державно-будівельних норм, стандартів та правил (а.с.10,11,75-77).

25 березня 2015 року на замовлення позивача виготовлено технічний паспорт на громадський будинок (храм Казанської ікони Божої Матері), який знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж громадського будинку (храм Казанської ікони Божої Матері) щодо встановлення їх відповідності вимогам надійності і безпечності від 27 травня 2015 року експерт прийшов до висновку, що за результатом проведення технічного обстеження цього будинку загальною площею 88,50 м. кв. встановлено відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації, а також можливість безпечної експлуатації (а.с.19-26).

Разом з тим, як видно зі змісту листа відділу містобудування архітектури та містобудівного кадастру Снятинської РДА від 10 грудня 2015 року № 01-15/65 будівництво спірного об'єкту нерухомості не відповідає генеральному плану міста, оскільки земельна ділянка знаходиться в індивідуальній житловій забудові (а.с.53).

Відтак, будівництво об'єкта нерухомості - культової споруди, проводилося ОСОБА_2 на земельній ділянці, що не віднесена до земель громадської забудови, тобто не була відведена для цієї мети, і цільове призначення або вид використання її не змінено в установленому законом порядку.

В зв'язку із цим 25 грудня 2015 року Снятинською міською радою прийнято рішення, яким визнано самочинне будівництво культової споруди по АДРЕСА_1 як таке, що порушує права територіальної громади міста (а.с.64).

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Враховуючи вищезазначене суд також правильно врахував, що звітом експерта від 27 травня 2015 року підтверджено лише надійність будинку та можливість безпечної його експлуатації. Водночас належних доказів про введення цієї споруди в експлуатацію позивачем суду не представлено. Тому дійшов вірного переконання, що спірна споруда є незавершеним об'єктом самочинного будівництва, що відповідно виключає визнання права власності на нього.

Зважаючи на зазначені вище обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», згідно якої саме релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Снятинського районного суду від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук