Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.04.2016 Справа №607/13048/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- секретаря Гудими Н.І.

- за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 01 грудня 2012 року по 17 червня 2014 року в розмірі 476182,47 грн., з яких 400000 грн. неповернуті кошти, 57640 грн. інфляційні нарахування та 18542,47 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25 березня 2011 року ним було видано нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_4 на представлення інтересів ОСОБА_1 з підготовки та збору необхідних документів для відчуження земельної ділянки площею 0,08 га, яка знаходиться в с.Байківці Тернопільського району Тернопільської області. 01 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_1, було укладено попередній договір про оформлення в термін до 15 січня 2013 року договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га, що розташована в с.Байківці Тернопільського району, для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підтвердження виконання зобов'язання та з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо попереднього договору ОСОБА_3 передав 01 грудня 2011року ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 400 000 грн., про що свідчить пункт 5.1 Попереднього договору. 15 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені позивача, укладено договір про внесення змін до попереднього договору від 01 грудня 2012 року, про те, що укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься в термін до 01 лютого 2013 року у приміщенні нотаріальної контори в м. Тернопіль по проспекті ОСОБА_5,1/1. Однак, договору купівлі-продажу земельної ділянки укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було.

В судове засідання позивач та його представник адвокат ОСОБА_6 не зявились. Однак, представником позивача подано суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не зявились. Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що кошти в сумі 400000,00 грн. були передані позивачу 01 грудня 2012 року. Також, зазначає, що вимога ОСОБА_1 про стягнення 57640,00 грн. інфляційних нарахувань та 18542,47 грн. 3% річних є безпідставною, не підтверджена жодними цивільно правовими угодами.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

25 березня 2011 року ОСОБА_1 видано довіреність, яка ґрунтується на усному договорі доручення, ОСОБА_2 на представлення інтересів позивача з підготовки та збору необхідних документів для передачі в іпотеку чи/або відчуження земельної ділянки площею 0,08 га, яка розташована в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер 020011857 та вчинення будь-яких не заборонених законом дій, а також продати або обміняти її за ціну та на умовах на його розсуд. Цією довіреністю позивач надав відповідачу право укладати та підписувати цивільно-правові договори від його імені, отримати гроші за продану земельну ділянку. Довіреність видана строком на три роки без права передоручення, посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрована в реєстрі за №1289.

01 грудня 2012 року між ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_1, (Представник продавця) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено попередній договір про оформлення в термін до 15 січня 2013 року договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,08 га, що розташована в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 020011857. На підтвердження виконання зобов'язання та з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо попереднього договору Покупець передав під час підписання договору Представнику продавця грошові кошти в сумі 400000,00 грн., про що свідчить пункт 5.1. Попереднього договору. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №4748.

15 січня 2013 року між ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_1, (Представник продавця) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено договір про внесення змін до попереднього договору від 01 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №168. Згідно даного договору укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься в термін до 01 лютого 2013 року у приміщенні нотаріальної контори в м. Тернопіль по проспекті ОСОБА_5, 1/1.

Однак, судом встановлено, що договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,08га, що в с.Байківці, Тернопільського району Тернопільської області укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було.

18 червня 2013 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з ОСОБА_1 на 400000,00 грн. на підставі попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 01 грудня 2012 року і зареєстрованого в реєстрі за №4748 та договору про внесення змін до попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 15 січня 2013 року і зареєстрованого в реєстрі за №168, передані громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем села великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків якого НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи, а відтак необхідність задоволення позову. При цьому, суд виходив із наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно вимог ч.1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України, повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Дана цивільна справа вже розглядалась судами. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26.02.2015р., у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення грошових коштів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015р. рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2014р. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26.02.2015р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 статті 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У вищевказаній ухвалі ВССУ від 08.07.2015р. зроблено висновок про те, що за змістом ст. 1006 ЦК України саме на повіреного покладено обов'язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням. Вирішуючи спір, на зазначені положення закону суди уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що ОСОБА_2 не передав йому отримані за попереднім договором кошти, оскільки обовязок по доведенню передачі одержаного лежить на повіреному.

Станом на день розгляду справи відповідачем не доведено факту передачі коштів позивачу.

А тому, суд робить висновок про те, що відповідач у справі, ОСОБА_2, отримавши кошти від ОСОБА_3 в розмірі 400000,00 грн., отримані за попереднім договором купівлі-продажу, не передав їх довірителю ОСОБА_1, чим порушив умови договору доручення.

Оскільки обовязок по доведенню передачі одержаного лежить на повіреному, а ним не надано суду жодних доказів того, що він передав кошти в розмірі 400000,00 грн. ОСОБА_1, суд приходить до переконання про доведеність позовних вимог, відтак позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача коштів в розмірі 400000,00 грн.

Окрім того, позивач із посиланням на статтю 625 ЦК України просить стягнути з відповідача 57640 грн. інфляційних нарахувань та 18542,47 грн. 3% річних, які не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, позивачем не доведено і матеріалами справи не підтверджується наявність грошового зобовязання відповідача перед позивачем на основі договору чи закону.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути 84% (саме таку частину позовних вимог задоволено 400000,00 / 476182,47 = 0,84) судових витрат (3654,00 грн. сплачених позивачем при подачі позову + 1827,00 грн. сплачених позивачем за подачу апеляційної скарги + 1827,00 грн. сплачених позивачем за подачу касаційної скарги), що становить 6138,72 грн.

Керуючись статтями 3, 10, 57-64, 88, 208-209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 16, 244, 625, 1000, 1006 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 400000грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6138,72 грн. судового збору.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук