УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 28 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Ситнік О.М., Леванчука А.О., Ступак О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк Восток», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», треті особи: Національний банк України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про визнаннянедійсним договору та зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «Хоум Кредит Банк» (далі - ЗАТ «Хоум Кредит Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» (далі - ПАТ «Банк Восток») укладений кредитний договір № 7.980.08.14.М. 23 листопада 2011 року він дізнався, що згідно з договором відступлення права вимоги від 26 вересня 2011 року № 7, укладеним між ПАТ «Банк Восток» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс»), останнє отримало право вимоги за договорами, у тому числі за договором від 11 липня 2008 року № 7.980.08.14.М. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» у цивільній справі № 2-1072/11 за позовом до нього та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з нього та ОСОБА_6 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2008 року №7.980.08.14.М у розмірі 7 593 грн 81 коп. У подальшому ТОВ «Кредекс Фінанс» 17 лютого 2014 року уклало із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами. Вважав, що під час укладання договору відступлення права вимоги від 26 вересня 2011 року № 7 ПАТ «Банк Восток» неодноразово порушено його права, як споживача банківських послуг за договором № 7.980.08.14.М, оскільки представник банку діяв поза межами наданих йому повноважень при укладанні вказаного вище договору. Крім того, на його думку, договори відступлення права вимоги, укладені між відповідачами, на підставі ст. 228 ЦК України порушують публічний порядок, оскільки направлені на порушення його конституційних прав на недоторканість банківської таємниці та його персональних даних, відтак є нікчемними. З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 26 вересня 2011 року № 7, укладений між ПАТ «Банк Восток» та ТОВ «Кредекс Фінанс»; поновити його порушене право та зобов'язати ТОВ «Кредекс Фінанс» повернути ПАТ «Банк Восток» кредитну справу за кредитним договором № 7.980.08.14.М, укладеним 11 липня 2008 року між ЗАТ «Хоум Кредит Банк» та ОСОБА_7; визнати недійсним договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, укладений 17 лютого 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 204, 215, 228, 512-514, 516−518 ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки саме лише неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні не є підставою для визнання правочину із заміни кредитора недійсним. Необґрунтованим також є посилання позивача на нікчемність, недійсність договорів у зв'язку з неотриманням згоди на обробку та передачу персональних даних, так як передача персональних даних позивача за договором відступлення права вимоги не є поширенням чи розголошенням його персональних даних, не спрямована на порушення конституційних прав та свобод позивача, а є способом забезпечення виконання кредитором своїх функцій у відповідності до договорів відступлення права вимоги. Також суд правильно вказав, що посилання позивача на те, що під час укладання договору відступлення права вимоги посадовою особою банку було перевищено повноваження щодо його укладення, є безпідставними, за відсутності жодних доказів на їх підтвердження. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338−341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновком суду по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів:
й
Ситнік О.М., ЛеванчукА.О. Ступак О.В.