Справа № 461/4225/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/1389/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

10 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, уточнивши вимоги якого (а.с. 104 - 106), просить стягнути з відповідача на його користь: пеню у розмірі 15,65 доларів США за період з 12 квітня 2015 року по 03 листопада 2015 року та 3 % річних у сумі 1,18 дол. США за період з 12 лютого 2015 року по 03 листопада 2015 року за несвоєчасне повернення суми вкладу по договору № 300131/162346/07-15 «Блискуча сімка»; пеню у розмірі 704,01 дол. США, 3 % річних у сумі 38,97 дол. США за період з 08 червня 2015 року по 03 листопада 2015 року за несвоєчасне повернення суми вкладу по договору № 300131/153046/15 «Пенсійний»; пеню у розмірі 102,14 дол. США, 3 % річних у сумі 6,03 дол. США за період з 08 серпня 2015 року по 03 листопада 2015 року за несвоєчасне повернення суми вкладу по договору № 300131/153057/7-15 «Класік». Свої вимоги мотивує тим, що між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір банківського вкладу на 10 000 дол. США. 03 січня 2015 року строк дії договору закінчився, проте на його вимогу про повернення вкладу у відділенні № 110 м. Львова Дирекції західного регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» йому було відмовлено, виплачені були лише відсотки за грудень 2014 року. У зв'язку з викладеним, за пропозицією працівників банку, він уклав договори: № 300131/153057/7-15 «Класік» від 08 січня 2015 року на суму 965 доларів США; № 300131/153046/15 «Пенсійний» від 08 січня 2015 року на суму 7503 долари США; № 300131/154023/370-15 «Класік» від 09 січня 2015 року на суму 772 долари США; № 300131/162346/07-15 «Блискуча сімка» від 23 січня 2015 року на суму 2160,02 дол. США на сім днів з можливістю пролонгації. 19.02.2015 року та 05.03.2015 року він подав заяви про дострокове повернення сум вкладу по договорах «Пенсійний» та «Класік». Зазначає, що після спливу (в тому числі і достроково) строків дії договорів № 300131/153057/7-15 «Класік», № 300131/162346/07-15 «Блискуча сімка» та № 300131/153023/15 «Пенсійний», та у зв'язку з введенням у банку тимчасової адміністрації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому лише 03 листопада 2015 року під час розгляду справи в суді були виплачені суми вкладів.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Дирекції західного регіонального управління Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів, - відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує на те, що судом грубо порушено основні вимоги постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ, справ про адміністративні правопорушення», яка передбачає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного права. Зазначає, що частиною 2 статті 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував правову позицію висловлену у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України, однобічно взяв до уваги лише письмові заперечення відповідача, проігнорувавши його - позивача доводи про те, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, постановити окрему ухвалу суду про грубі порушення судом строків розгляду зазначеної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні заявлених ним позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», а оскільки у АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» запроваджено тимчасову адміністрацію, то згідно із ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відсутні підстави для стягнення трьох процентів річних та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не заперечують, між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - банк) укладено: 08 січня 2015 року договір-заяву № 300131/153057/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на суму 965 доларів США строком до 08 серпня 2015 року (а.с. 3); 08 січня 2015 року договір про банківський строковий вклад (депозит) № 300131/153046/15 «Пенсійний» на суму 7503 долари США строком до 14 січня 2016 року; 09 січня 2015 року договір-заяву № 300131/154023/370-15 «Пенсійний» про банківський строковий вклад на суму 772 долари США строком по 14 січня 2016 року (а.с. 4), а 23 січня 2015 року договір про банківський строковий вклад № 300131/162346/07-15 (депозит) «Блискуча сімка» на суму 2 160,02 дол. США на строк сім днів з можливістю наступної пролонгації (а.с. 5-6).

Пунктом 5, як договору-заяви № 300131/154023/370-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» так і договору-заяви № 300131/153057/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» встановлено, що вкладник має право вимагати дострокового повернення вкладу.

19.02.2015 року ОСОБА_2 подав начальнику відділення № 110 м. Львів та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заяву про розірвання договору № 300131/153057/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на суму 965 доларів США та виплату 05 березня 2015 року всієї суми вкладу з відсотками (а.с. 7, 8).

19.02.2015 року ОСОБА_2 подав заяву, якою повідомляє, що строк дії договору № 300131/162346/07-15 (депозит) «Блискуча сімка» на суму 2 160,02 дол. США закінчився 12 лютого 2015 року (а.с. 7).

05.03.2015 року ОСОБА_2 подав начальнику відділення № 110 м. Львів та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заяву про дострокове повернення суми вкладу по договору № 300131/154023/370-15 «Пенсійний» і виплату 20 березня 2015 року всієї суми вкладу (а.с. 9).

Також сторони не заперечують, що згідно з виписками по рахунках станом на 05 жовтня 2015 року: на рахунку за договором «Блискуча сімка» залишок грошових коштів 54,00 дол. США; на рахунку за договором «Класік» залишок грошових коштів 834,00 дол. США; на рахунку за договором «Пенсійний» залишок грошових коштів 3161,29 дол. США (а.с. 59-61).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці - з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці - з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно п. 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 3 ст. 1058 ЦК України передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За змістом зазначених вище норми зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом.

Відповідно до п. 2 ст. 1060 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його видубанк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зробленихюридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно із ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його повернення вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями п.п. 1, 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Таким випадком, зокрема, є й визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наслідки запровадження тимчасової адміністрації в банку.

В той же час вказаний Закон не передбачає наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками, а ст. 52 цього Закону визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів).

Крім того главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Отже з наведених норм матеріального права, з урахуванням обмежень, визначених Законом № 4452-VI, слід дійти висновку, що такі діють з часу запровадження тимчасової адміністрації і під час його дії (у справі з 18 вересня 2015 року).

З викладеного вбачається, що відповідно до ст. 36 Закону № 4452-VI підстави для нарахування та стягнення трьох відсотків річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 18 вересня 2015 року - часу запровадження тимчасової адміністрації до видачі коштів - відсутні.

Проте судом першої інстанції не враховано наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з дати закінчення терміну дії договорів банківських вкладів по 18 вересня 2015 року - часу запровадження тимчасової адміністрації.

З матеріалів справи, а саме умов укладених договорів між сторонами та поданих позивачем заяв про дострокову виплату коштів по банківських вкладах вбачається, що їх строк закінчився відповідно: по договору «Класік» 05.03.2015 року; по договору «Пенсійний» 20.03.2015 року; по договору «Блискуча сімка» 12.02.2015 року.

У справі, яка переглядається, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних від невиплаченої суми і пені за період після закінчення терміну дії договорів банківських вкладів, відповідно з 08.08.2015 року, з 08.06.2015 року та з 12.02.2015 рокудо дня фактичної виплати коштів ФГВФО.

Сторони не заперечують, що заборговані кошти по банківських вкладах з відсотками позивачем отримано в період запровадження тимчасової адміністрації банку.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З наведеного вбачається, що у даному випадку 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_2 щодо стягнення 3% річних від простроченої суми підлягає частковому задоволенню в сумі 724,67 грн. за період після закінчення терміну дії договорів банківських вкладів по 18 вересня 2015 року - часу запровадження тимчасової адміністрації.

(54 дол. США х 3% : 365 х 216 днів = 0,95 дол. США; 3161,29 дол. США х 3% : 365 х 102 дні = 26,50 дол. США; 834 дол. США х 3% : 365 х 41 день = 2,81 дол. США; 0,95 + 26,50 + 2,81 = 30,26 дол. США; 30,26 дол. США х 23,948086 грн. /за офіційним курсом НБУ/ =724,67 грн.).

Вимога ОСОБА_2 щодо стягнення пені не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Позивач настоює у проведені розрахунку пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги послався на методику розрахунку пені у відповідності до ст. 343 Господарського кодексу України (а.с. 146-147).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Проте спірні правовідносини є цивільно-правовими та не регулюються Господарським кодексом України.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмірвстановлюється договоромабо актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що в силу вимог ст. 549, ч. 2 ст. 551 ЦК України право кредитора на неустойку (пеню) виникає на підставі порушення боржником виконання грошового зобов'язання, а її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, проте надані позивачем договори по банківських вкладах не передбачають відповідальності банку у вигляді сплати пені, така відповідальність не передбачена і главою 71 ЦК України, яка регулює відносини між банком та вкладником, що склалися на підставі договору банківського вкладу, а вимога позивача у її стягненні в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у відповідності до ст. 343 ГК України є безпідставною, то в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені необхідно відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позову.

Що стосується вимог апелянта про постановлення окремої ухвали про грубі порушення районним судом строків розгляду зазначеної справи, то такі, зважаючи на апеляційне оскарження ухвали від 10 квітня 2015 року (а.с. 20-54), та дворазове уточнення позивачем своїх позовних вимог (а.с. 58-64, 104-106), - є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в користь ОСОБА_2 724,67 грн. (сімсот двадцять чотири гривні 67 копійок) - 3% річних від простроченої суми.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.