Справа № 487/4077/16-ц
Провадження № 2/487/2159/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений 25 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №1719. Відповідно до пункту 1 договору позикодавець (позивач) при укладенні зазначеного договору передав у власність позичальнику (відповідачу) строком до 25 грудня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 25 грудня 2014 року грошові кошти у розмірі 270 000 гривень 00 копійок. За пунктом 5 договору позики сторони домовилися, що позичальник повертає позикодавцеві позичену суму такими частинами: 29 жовтня 2014 року 70 000 гривень, 25 листопада 2014 року 100 000 гривень, 25 грудня 2014 року 100 000 гривень. Однак, зобовязання щодо повернення грошових коштів за договором позики відповідач не виконав. З огляду на викладене позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 433 664 гривні 29 копійок, яка складається із: основного боргу за договором позики у сумі 270 000 гривень 00 копійок; інфляції у сумі 149 952 гривні 24 копійки, 3% річних від простроченої у суми 13 712 гривень 05 копійок.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволення, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Згідно надісланої на адресу суду заяви відповідач зазначив, що нічого позивачу не винен. Позивач разом зі своїм батьком ОСОБА_4 уклали з ним, ОСОБА_2, угоду позики на суму 270 000 гривень, але кошти відповідачу не передали, їх взагалі не було під час укладання угоди у нотаріуса. Пройшло майже два роки з моменту укладання угоди, відповідач про неї навіть і забув, бо він не рахував угоду чемною, так як кошти не отримав, а позивач вирішив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти, які він навіть і не бачив. На момент укладення угоди відповідач був один, а їх було двоє: батько ОСОБА_4 та син ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено.

Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобовязання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений 25 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №1719. Відповідно до пункту 1 договору позикодавець (позивач) при укладенні зазначеного договору передав у власність позичальнику (відповідачу) строком до 25 грудня 2014 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 25 грудня 2014 року грошові кошти у розмірі 270 000 гривень 00 копійок. За пунктом 5 договору позики сторони домовилися, що позичальник повертає позикодавцеві позичену суму такими частинами: 29 жовтня 2014 року 70 000 гривень, 25 листопада 2014 року 100 000 гривень, 25 грудня 2014 року 100 000 гривень.

Згідно пункту 6 договору позики сторони домовились, що після виконання відповідачем свого зобовязання, позивач повинен передати йому примірник цього договору та підтвердити відсутність претензій до позичальника заявою, підпис на якій має бути посвідчено нотаріально. Наявність у відповідача заяви від позивача буде вважатися повним виконанням його зобовязань перед позикодавцем.

Перебування у позивача оригіналу вказаного договору позики, підтверджує як факт його укладення з урахуванням волевиявлення сторін, так і факт отримання боржником від кредитора грошових коштів та невиконання зобовязань щодо їх повернення.

Такі ж по суті висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі 6-63цс13 та постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі 6-50цс16.

Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку станом на 08.08.2016 року, правильність якого відповідачем оспорена не була, 3% річних від простроченої суми складає 13 712 гривень 05 копійок; інфляція складає 149 952 гривні 24 копійки.

Наявність будь-яких інших умов договору, ніж ті, які передбачені безпосередньо даним документом, відповідачем доведено не було. Зокрема, не доведено, що укладення договору не було добровільним, або було наслідком дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені у нотаріально посвідченому договорі позики.

Не було відповідачем доведено і факт безгрошовості договору позики.

З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позики у сумі 270 000 гривень 00 копійок; інфляції у сумі 149 952 гривні 24 копійки, 3% річних від простроченої у суми 13 712 гривень 05 копійок.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 4336 гривень 65 копійок та в сумі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 56, 59, 60, 62, 79, 84, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 192, 202, 207, 209, 509, 524, 526, 530, 533, 540, 610-612,1046-1051 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 433 664 (чотириста тридцять три тисячі шістсот шістдесят чотири) гривні 29 копійок, яка складається із: основного боргу за договором позики у сумі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) гривень 00 копійок; інфляції у сумі 149 952 (сто сорок девять тисяч девятсот пятдесят дві) гривні 24 копійки, 3% річних від простроченої у суми 13 712 (тринадцять тисяч сімсот дванадцять) гривень 05 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 4336 (чотири тисячі триста тридцять три) гривні 65 копійка та в сумі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА