Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Савчук НаталіяІванівна, комунальне підприємство КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на Ѕ частин квартири АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що з 19 листопада 1966 року до 10 січня 2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, під час якого ними за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж укооперативі «Панфіловець».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, його спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_4, яка вважає квартиру і гараж своїм особистим майном і не визнає її (позивачки) прав на частку цього майна.

ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю її померлого чоловіка ОСОБА_6, оскільки вона була придбана ним за особисті кошти під час роздільного проживання з першою дружиною ОСОБА_3 при фактичному припиненні з нею шлюбних відносин ще у грудні 1999 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2016 року первинний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду.

З касаційної скарги вбачається, що рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині первинного позову, в частині зустрічного позову не оскаржується, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 19 листопада 1966 року. Рішенням Білоцерківського міського суду від 30 жовтня 2000 року шлюб між ними було розірвано.

Реєстрація розірвання шлюбу у відділі РАГС Білоцерківського міського управління юстиції відбулася 10 січня 2001 року, актовий запис № 19.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 листопада 2000 року ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1.

22 серпня 2001 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

За життя 24 липня 2007 року ОСОБА_6 склав заповіт на все своє майно на ім'я ОСОБА_4

05 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

15 червня 2015 року заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 нотаріусуподала ОСОБА_3, якій відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частини в спільному майні подружжя, оскільки вона на час смерті ОСОБА_6 не перебувала з ним у шлюбі.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3, тому остання має право на Ѕ її частини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та відмовляючи їй у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Дійшовши висновку про те, що позивач не зверталась до суду про поділ майна після розірвання шлюбу і пропустила строк позовної давності для виділу частки у спадковому майні, не звернув уваги на те, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не визначився з початком перебігу строку позовної давності.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення р оскарженій частині не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд в цій частині до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу СавчукНаталія Іванівна, комунальне підприємство КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик