У Х В А Л А

10 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та в задоволенні зустрічного позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти за договором позики від 7 червня 2012 року в розмірі 5 341 847 грн. 8 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір в розмірі 3 159 грн. 60 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, статей 202, 207, 526, 626, 636 ЦК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що оскільки договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальника, що і було вчинено у даній справі, а тому ОСОБА_4 зобов'язаний повернути суму боргу з урахуванням штрафних санкцій.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд не перевірив, чи узгодили сторони положення щодо збільшення строку позовної давності за вимогами банку до п'яти років відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам у редакції, яка була чинна на момент укладення спірного кредитного договору від 16 травня 2006 року;

- від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не вказали, який саме договір було укладено між сторонами, якими доказами це підтверджується, чи відповідає він по формі та змісту вимогам закону і які зобов'язання між ними виникли; не вказали які саме зобов'язання відповідач не виконав, та які підстави для повернення позивачу сплаченої ним же вартості автомобіля;

- від 20 серпня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що в ухвалі апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року суд виходив із того, що відповідно до частини статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п'яти років відповідно до пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт), це відповідає вимогам частини першої статті 259 ЦК України та свідчить про дотримання банком строків позовної давності.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко