Справа №442/1801/16-ц
Провадження №2/442/770/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого судді Коваля Р.Г.

з участю секретаря Бучок М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дрогобицького ДКМ «БТІ» та «ЕО» про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в підтвердження позовних вимог покликається на те, що йому на підставі Договору дарування від 07 жовтня 2008 року, укладеного між ним і ОСОБА_2, та посвідченого державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим № 2394, належала 1/2 ідеальна частина житлового будинку № 5 з відповідною частиною господарських будівель по вул. Ів. Франка в м. Дрогобичі. Відповідно 1/2 ід. частин даного будинковолодіння належала ОСОБА_3, третій особі по даній справі.

Дане будинковолодіння під літерою "А" за вищевказаною адресою на час укладання Договору дарування складалось з двох житлових кімнат житловою площею 36,4 кв.м., двох кухонь та підвалу. Загальна площа будинку становила 144,8 кв.м. Також до будинку, розташованого на відведеній земельній ділянці площею 600 кв.м., належали господарські будівлі: дерев'яні сараї «Б», «В», цегляна вбиральня «Г», бетонне замощення «І,II», металева огорожа «1,2» та металева дворова колонка «К».

В подальшому, після набуття на законних підставах права власності та з метою покращення житлових умов, він вирішив здійснити прибудову до належної йому на праві приватної власності частини будинку №170 по вул. Івана Франка в м. Дрогобичі. Після відповідного письмового звернення , згідно п.1.2. рішення за № 407 від 26 грудня 2008 року виконавчого комітету Дрогобицької міської ради йому було надано дозвіл на проектування та прибудову до існуючого житлового будинку і реконструкцію існуючої господарської будівлі з прибудовою за цією адресою за згодою другого співвласника, третьої особи по справі - ОСОБА_3 і який такий дозвіл надав. В подальшому, ним був замовлений та отриманий робочий проект прибудови до належної йому частини індивідуального вказаного житлового будинку і який був погоджений головним архітектором м. Дрогобича. Вказані будівельні роботи проводились ним протягом 2009 - 2011 років з вкладенням значних матеріальних коштів та трудових затрат. Треті особи по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жодної участі при цьому не приймали.

Разом з цим, після повного закінчення ним вищевказаних робіт по зведенню прибудови та гаражу, ОСОБА_2 в 2012 році звернулась до суду з позовними вимогами до нього про визнання укладеного між ними договору дарування недійсним та стягнення судових витрат.

11 вересня 2012 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду в задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено.

21 березня 2013 року апеляційним судом Львівської області дане рішення було частково скасовано. Постановлено нове рішення, згідно резолютивної частини якого було визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку № 170 по вул. Івана Франка в м. Дрогобичі Львівської області, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з поверненням сторін у попередній стан. Тобто, 1/2 ідеальна частина житлового будинку № 170 по вул. Івана Франка в м. Дрогобичі Львівської області була повернута у власність ОСОБА_2. Дане рішення набрало законної сили.

29 квітня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відкритті касаційного провадження було відмовлено.

На даний час він вирішив оформити право власності на збудовані ним об'єкти нерухомості і звернувся до відповідача з відповідною заявою про це. Однак з'ясувалось, що при проведені ним роботи були виконані за відсутності Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, який мав бути виданий відділом містобудування та архітектури Дрогобицької міської ради. Вказана обставина вважається самочинним будівництвом і тому він позбавлений можливості позасудовому порядку оформити та отримати відповідний Акт про закінчення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно змісту звіту від 02 січня 2016 року про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж зведеного ним об'єкта нерухомості за вищевказаною адресою, останній відповідає вимогам надійності можливості його подальшої безпечної експлуатації. Таким чином, роботи були виконані без порушення архітектурно-будівельних і норм і правил.

Відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України, на вимогу власника (користувача ) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним позовну заяву, з підстав, наведених у ній. Вказав, що чия земля, де ним самочинно збудоване нерухоме майно, він не знає. Фактично земля не його. Квитанцій, які вказують на те, що саме він купував будівельні матеріали у нього немає. Прибудова не порушує прав третіх осіб, зокрема ОСОБА_2 Він не знав, які документи потрібно було подати в міську раду для отримання відповідного дозволу на будівництво. Просив суд задоволити його позов.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення позову, вказав, що позивачем не надано документів про те, що самочинне будівництво збудоване на відведеній для цього земельній ділянці, документів, що саме ним збудовано самочинне будівництво у позивача не має. Позивач не отримав відповідного дозволу на виконання вимог рішення виконкому Дрогобицької міської ради за №407 від 26.12.2008 року для здійснення будівництва. Крім того, таке будівництво порушує права третьої особи ОСОБА_2

Представник третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення позову, вказав, що договір дарування визнаний недійсним та зобов»язано повернути майно в попередній стан. Позивач не виконав розпорядження міської ради, а саме не отримав відповідні дозволи на самочинне будівництво. Останній не є власником і користувачем земельної ділянки, на якій збудував самочинку. Крім того, порушуються права третіх осіб. Він не може набувати права власності на збудоване ним майно, а лише на будівельні матеріали, однак документів на підтвердження того, що саме він їх купував позивач не має.

Третя особа ОСОБА_3 та представник Дрогобицького ДКМ «БТІ» та «ЕО» в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце слухання справи. Відтак, суд визнав їхню неявку неповажною та продовжив розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оглянувши та дослідивши письмові докази суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим № 2394, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 ? ідеальну частини житлового будинку по вул. І.Франка, 170 в м.Дрогобич.

ОСОБА_2 в 2012 році зверталася до суду з позовом до позивача про визнання вищезгаданого договору недійсним. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 11.09.2012 року у справі №1306/2849/2012, 2/1306/889/2012 в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 21.03.2013 року рішення суду першої інстанції від 11.09.2012 року скасовано частково та ухвалено нове, яким вищезгаданий договір дарування від 07.10.2008 року визнано недійсним та зобов»язано ОСОБА_1 повернути ? ідеальної частини житлового будинку №170 по вул.Франка в м.Дрогобич у власність ОСОБА_2

В подальшому позивачем було подано касаційну скаргу на рішення апеляційного суду та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.04.2013 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ст. 3 ЦПК України ).

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Обгрунтовуючи наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на положення ч.ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Судом беззаперечно встановлено, що позивач не є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій він самочинно здійснив прибудову до житлового будинку та не отримував від органу місцевого самоврядування дозволу на забудову. Дана обставина і не заперечувалася самим позивачем, який вказував на те, що через свою необізнаність він не звертався до міської ради за отриманням відповідних дозвільних документів.

Крім цього, в п. 16 Постанови №6 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» роз»яснив, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Судом встановлено, що збудоване самочинно нерухоме майно позивачем порушує права третіх осіб, а саме ОСОБА_2, що не узгоджується з нормами, викладених в ст.376 ЦК України.

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу не виділялась земельна ділянка під будівництво, а також під вже збудовані споруди.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні, та визнання відповідачем позову суперечить закону.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задовленні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Коваль Р.Г.