УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 17 жовтня 2011 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ Дельта Бнк») укладено кредитний договір № К-4087461, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 400 000 грн строком до 16 жовтня 2016 року.

У зв'язку з фінансовою кризою він не має можливості у повній мірі розрахуватися за вказаним договором. Станом на 26 жовтня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед відповідачем склала: 349 171 грн 26 коп. - заборгованість за кредитом; 188 363 грн 96 коп. - за процентами; 71 789 грн 84 коп. - за комісією; 3 047 444 грн 16 коп. - пені.

Вважаючи, що умова кредитного договору у частині розміру пені є несправедливою та такою, що не відповідає п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, просив визнати пункт 9.1 кредитного договору від 17 жовтня 2011 року № К-4087461 несправедливою умовою, у зв'язку з чим визнати вказаний пункт недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним п. 9.1 кредитного договору від 17 жовтня 2011 року № К-4087461, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 жовтня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № К-4087461, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 400 000 грн строком до 16 жовтня 2016 року.

Відповідно до п. 9.1 вказаного договору за прострочку повернення кредитних коштів та/або сплати процентів, комісій позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. п 1.1, 1.4, 3.3, 3.5 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти, комісії за весь час фактичного користування кредитом (а. с. 8).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що оскільки пенею забезпечується виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України), і така нараховується і сплачується боржником у разі порушення ним зобов'язання (ст. 549 ЦК України), сплата пені не є компенсацією у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а її виникнення залежить саме від боржника, а саме, від дотримання ним зобов'язань, передбачених договором.

Положення договору щодо відповідальності у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредитних коштів та/або процентів, комісій у виді сплати пені із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення були погоджені позивачем під час укладення договору.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 14 червня 2013 року, на підставі якого було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 17 жовтня 2011 року № К-4087461 у розмірі 497 370 грн 63 коп., з яких загальна сума заборгованості за кредитом, проценти та комісія склали 397 721 грн 80 коп., а пеня - 153 896 грн 30 коп. (а.с.75).

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що у випадку спору щодо законності вимоги банку про стягнення непропорційно великої суми пені, яка нараховується банком до повного виконання боржником свого зобов'язання, позивач не позбавлений права на зменшення розміру неустойки відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Маляренко А.В.