АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/6453/16 Головуючий 1-ї інстанції Скотар А.Ю.
Справа № 2- 643/3939/16 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Пономаренко Ю.А., Івах А.П.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання окремих положень договору недійсними та розірвання договору,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі ОСОБА_3) про визнання окремих положень договору недійсними та розірвання договору.

В обґрунтування позову посилався на те, що у квітні 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір разом із додатками, предметом якого стало надання послуг системи «Авто Так», спрямованих на придбання автомобіля, а саме створенні груп покупців (учасників) з метою придбання автомобілів у визначених порядку та умовах.

Разом з тим, ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача вступний внесок в сумі 2 505,60 грн. і в подальшому у травні та червні поточні внески по 942,62 грн., в червні внесок за право на отримання автомобіля в сумі 2 505,60 грн. та витрати з його отримання в сумі 1 480 грн.

Згідно договору поставки від 17 червня 2010 року за актом передачі від 18 жовтня 2010 року позивачеві передано автомобіль Лада-110, вартістю 68 880 грн.

В наступному позивач щомісячно сплачував поточні внески та загалом сплатив більш ніж 90 000 грн., проте вартість придбаного автомобіля постійно перераховувалась ОСОБА_3 без законних на те підстав, внаслідок чого виникла заборгованість за придбаний автомобіль в сумі більш ніж 140 000 грн.

Дії ОСОБА_3 з приводу збільшення фінансових зобов'язань суперечать Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», чим завдали останньому шкоди та свідчать про недійсність певних умов зазначеного договору.

Представник відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» надав суду письмові заперечення проти позову з посиланням на його безпідставність.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Зазначав, що на час укладення угоди діяльність відповідача мала ознаки фінансової послуги, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та підпадала під дію Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема, щодо необхідності ліцензування такої діяльності, а отже, статтею 4 вказаного закону надання такої послуги було заборонене

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, що ОСОБА_1 був належним чином ознайомлений з умовами спірної Угоди, погодився з ними, підписав договір та відповідно статей 5, 10 Угоди зобовязався виконувати його умови. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду. Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не оспорюється та підтверджується належними доказами, що 01.04.2010 року між ТОВ «АвтоПросто» та ОСОБА_1 укладено угоду № 301479, невід'ємною частиною якої є додатки №№ 1, 2. Предметом Угоди є надання ОСОБА_1 послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля (а.с. 10-14).

Згідно з додатком № 1 до зазначеної Угоди ОСОБА_1 отримав право на придбання автомобіля марки ЗАЗ модель Ланос Д44М510 вартістю 69 600,00 грн.

01.04.2010 позивач сплатив на користь відповідача вступний внесок в сумі 2505,60 грн., та в наступному здійснював платежі відповідно до умов Угоди (а.с. 11, 15, 22-25).

Як вбачається зі ст. 2 Додатку № 2 до Угоди поточна ціна автомобіля, є критерієм для розрахунку розміру складових Повних внесків та інших платежів, передбачених Угодою, протягом всього строку існування групи, та повідомляється ОСОБА_4 виробником та/або імпортером та/або дистриб'ютором.

Як вбачається зі ст. 3.2 Додатку № 2 до Угоди розмір авансових внесків розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент оплати.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що твердження позивача про незаконність перерахунку вартості придбаного автомобіля є безпідставним, оскільки відповідно до умов Угоди і Додатків до неї, позивач щомісячно, залежно від поточної ціни автомобіля, визначає розмір чергових періодичних платежів (внесків).

Факт отримання автомобіля позивачем не заперечується та підтверджується відповідними доказами (а.с. 16-19).

Після внесення змін до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та набрання чинності розпорядження № 1676 від 09.10.2012 Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» (далі Ліцензійні умови) ТОВ «АвтоПросто» привело свою діяльність у відповідність до зазначених нормативно-правових актів, про що свідчить отримання свідоцтва та ліцензії (а.с. 45-46).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», Законом України від 02.06.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» та виходив із того, що спірна угода № 301479 укладена сторонами 01.04.2010 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з для придбання товарів не вимагалось, а з 19 січня 2012 року ТОВ «Авто Просто» здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва та ліцензії.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги представника позивача є аналогічними обґрунтуванню його позовних вимог, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Разом з тим, судом помилково зазначено у мотивувальній частині рішення суду про відмову у позові за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Разом з тим, якщо позов є необґрунтованим, суд повинен відмовити у його задоволенні за безпідставністю, а не за пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині виключення з його мотивувальної частини висновку суду про відсутність способу захисту у вигляді визнання пункту правочину нікчемним та про відмову у позові за пропуском строку позовної давності. У решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2016 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про відмову у позові за пропуском строку позовної давності.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді