Справа № 369/8160/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1391/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 25.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Гуля В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

встановила:

У липні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона згідно державного акту на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 0,4380 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова, а ОСОБА_2 є власником сусідньої земельної ділянки.

У 2015 році їй стало відомо, що відповідачка зайняла частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану та фундаменту. При винесені меж в натуру була встановлена невідповідність конфігурації її земельної ділянки в плані меж земельної ділянки в державному акті на праві власності на земельну ділянку. В добровільному порядку відповідачка усувати порушення не бажає, тому вважає своє право порушеним.

Просила суд зобовязати ОСОБА_2 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням частину земельної ділянки площею 0,0230 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова, кадастровий номер :01:027:0022 шляхом знесення огорожі та фундаменту.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року позов задоволено частково, зобовязано ОСОБА_2 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням частину земельної ділянки площею 0,0230 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова, кадастровий номер :01:027:0022 шляхом знесення огорожі. У решті позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі. Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування даного рішення в апеляційному порядку, яке полягає в тому, що позивачка не довела того, що відповідачка самовільно захватила частину її земельної ділянки, оскільки належна їй земельна ділянка відведена в натурі у 2005 році і знаходиться в тих межах, які були закріплені.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем подано достатньо доказів для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення огорожі, однак на поданих суду документах відсутнє відображення наявності будь-якого фундаменту, тому в цій частині позовних вимог відмовлено.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №427459 від 20 липня 2011 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,4380га, яка розташована за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова. (а. с. 9)

Згідно акту Бобрицької сільської ради від 26.06.2015 року при обстеженні спірної земельної ділянки виявлено, що ОСОБА_2 самовільно захопила земельну ділянку площею 0,0230 га (згідно геодезичних вимірювань сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_4В.), встановивши на ній деревяні стовпчики по периметру та обтягнула металевою сіткою. (а. с. 4-7)

Також судом першої інстанції встановлено, що за замовленням ОСОБА_3 проведені роботи із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки. При проведенні землевпорядних робіт щодо винесення в натурі меж земельних ділянок та встановлення межових знаків згідно державного акту ОСОБА_3Л спеціалістами встановлено, що фактично конфігурація земельної ділянки не відповідає конфігурації земельної ділянки, зазначеній в державному акті.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту порушених прав визначено статтею 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом.

Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 подала суду абрис земельної ділянки, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, акт Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року, з яких убачається, що паркан відповідача встановлений частково на земельній ділянці позивача.

Поданий суду акт перенесення в натуру (на місцевість) меж та передачі під охорону та збереження межових знаків земельної ділянки ОСОБА_2 від 14 липня 2005 року суд вірно оцінив критично, оскільки він не підтверджує встановлення паркану по межі станом на час розгляду справи в суді. Доводи відповідача, що паркан встановлений по межі, визначеній при отриманні земельної ділянки, суд до уваги не взяв, оскільки доказів обставинам щодо встановлення паркану по межі, визначеній в державних актах, та на спростування доводів суду подано не було. Дотримання меж землевласниками також не може бути підтверджене і показаннями свідків.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що позивачем подано достатньо доказів, тому суд задовольнив позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення огорожі. Разом з тим, на поданих суду документах відсутнє відображення наявності будь-якого фундаменту, тому в цій частині позовних вимог суд відмовив.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді