УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Демяносова М.В., Маляренка А В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_8, до якої приєдналась ОСОБА_9, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та відповідачем у справі 24 квітня 2002 року, повернути сторони договору до первісного стану шляхом зобов'язання відповідача повернути спірну квартиру позивачеві.

Позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтував тим, що він, даруючи квартиру відповідачеві, допустився істотної помилки, а саме вважав, що після укладення договору відповідач буде довічно забезпечувати його утриманням та доглядом, чого в подальшому не відбулося.

Керуючись ст. 56 ЦК УРСР, який діяв на час укладення оспорюваного договору, ОСОБА_7 просив суд задовольнити позов, крім того останнім було заявлено клопотання щодо поновлення строку позовної давності.

Відповідач позов заперечила та просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним оспорюваний договір дарування нерухомого майна від 24 квітня 2002 року та повернуто його сторони до попереднього стану, а саме зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, до якої приєднався ОСОБА_9, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керувався ст. 56 ЦК УРСР (чинна на момент укладення оспорюваного договору дарування в 2002 році) і виходив з доведеності позивачем (інвалід 2 групи) того, що під час укладення договору дарування вказаної квартири № 4-а позивач помилився стосовно юридичної природи та наслідків угоди вважаючи, що після укладення договору за ним залишиться право користування квартирою. Вказана помилка є істотною, тому що при розумінні наслідків укладення договору дарування, позивач не укладав би зазначений договір.

Також суди виходили з того, що позивачем не пропущено процесуального строку на звернення до суду із вказаним позовом з посиланням на те, що позивач дізнався про порушене право у 2011 року коли його перестали пускати до квартири і з 2011 року по 22 січня 2013 року строк позовної давності переривався оскільки в судовому порядку між сторонами спору розглядалися інші позови.

Повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2002 року на підставі нотаріально завіреного договору дарування ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 належні йому на праві власності 3/50 частини будинковолодіння з надвірними спорудами під АДРЕСА_1. Жодного посилання у договорі, що 3/50 частин будинковолодіння є квартирою АДРЕСА_1 текст договору не містить (а. с. 5).

Із довідки (виписка з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) (а. с. 67) вбачається, що ОСОБА_8 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, на першому поверсі одноповерхового будинку належного на підставі вказаного вище договору дарування 3/50 частин будинковолодіння (а. с. 67).

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 8 червня 2015 року вбачається, що ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 54).

Також у матеріалах справи містяться копії судових рішень у інших справах між сторонами даної справи стосовно: визнання недійсним спірного договору дарування 3/50 частин будинковолодіння з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 від 24 квітня 2002 року (інші підстави позову) (а. с. 23-29, 37-38); визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житлом в буд. АДРЕСА_1 (а. с. 66, 69-70); вселення ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 (а. с.71-72); усунення перешкод в користуванні власністю та визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право на користування житлом (квартира № 4-а) (а. с. 74).

Разом з тим, у жодному вказаному судовому рішенні судом не встановлено, що 3/50 частин будинковолодіння з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 (предмет оспорюваного договору дарування) та квартира АДРЕСА_1 (предмет стосовно якого вирішено спір судами при розгляді даної справи) є одним і тим же об'єктом нерухомості. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять.

І суд першої інстанції, і апеляційний суд при розгляді справи вважали такі обставини встановленими. Тобто рішення судів щодо об'єкту спору ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_8 зазначає про те, що з березня 2015 року власником 3/50 частин будинковолодіння з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 (предмет оспорюваного договору дарування від 24 квітня 2002 року) є не вона, а ОСОБА_9, на підтвердження чого до касаційної скарги додано копії договору дарування від 12 березня 2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2015 року. ОСОБА_8 вказує на ту обставину, що оспорюваними нею судовими рішеннями у справі вирішено питання щодо прав та інтересів ОСОБА_9, яка участі у розгляді справи не приймала. ОСОБА_9 у заяві про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_8 посилається на такі ж обставини.

Вказані посилання заслуговують на увагу та повинні бути належним чином досліджені при вирішенні спору судом, оскільки від них залежить визначення кола осіб, які мають брати у справі участь та їх процесуальний статус.

Судами попередніх інстанцій при розгляді спору не визначено належним чином склад його сторін (ст. ст. 30-36 ЦПК України) та зроблено передчасні висновки щодо характеру правовідносин між сторонами у справі.

Оскільки порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, призвело до ухвалення судових рішень, що ґрунтуються на припущеннях і суперечать вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, такі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд (ст. 338 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, до якої приєдналась ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік