Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 336/311/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/2458/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Запорізької області, треті особи - Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Запоріжжя Запорізької області, Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який протягом часу розгляду справи було неодноразово уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що 07 серпня 2015 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. залишила без задоволення скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого та процесуального прокурора по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0004511 по ст. 382 ч. 1 КК України від 12.12.2014 року.

12 жовтня 2015 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А. постановила ухвалу, якою скаргу ОСОБА_3 задовольнила частково і визнала незаконною бездіяльність слідчих органів та процесуальних прокурорів під час досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню.

Крім того, 27 листопада 2015 року прокурор прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Мороз А.О. винесла постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004511 по ст. 382 ч. 1 КК України від 12.12.2014 року, яка є протиправною та не відповідає вимогам діючого законодавства.

Такі протиправні дії та злочинна бездіяльність з боку працівників прокуратури завдали ОСОБА_3 моральної шкоди, яка полягає в тому, що він вимушений витрачати свій час на поновлення справедливості в законний спосіб, у зв'язку з чим позивач змінив свій звичайний спосіб життя, у нього відбуваються постійні стреси та нервування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Так, згідно ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовано наступними нормами.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами ч.ч. 5, 6 ст. 4 вищевказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 серпня 2015 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. залишила без задоволення скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого та процесуального прокурора по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0004511 по ст. 382 ч. 1 КК України від 12.12.2014 року.

Було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2012 року зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 103 кв.м. по АДРЕСА_1 та надати йому вільний доступ до земельної ділянки загального користування № 3 площею 10 кв.м. за цією адресою, розміри яких визначені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.1992 року.

Зазначене рішення суду залишалось та залишається без виконання тривалий час.

Окремою ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2014 року до відома прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя доведено інформацію про наявність підстав для перевірки обставин, пов'язаних з умисним невиконанням судового рішення ОСОБА_5

12.12.2014 року зареєстроване кримінальне провадження № 0004511 за ст. 382 ч. 1 КК України.

05.03.2015 року процесуальним прокурором надані вказівки щодо проведення досудового розслідування по цьому кримінальному провадженню.

Фактично по вказаному кримінальному провадженню не було вчинено жодної слідчої чи процесуальної дії.

Натомість, вирішуючи подану скаргу по суті, слідчий суддя Дацюк О.І. не знайшла підстав для її задоволення.

Крім того, 12 жовтня 2015 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А. було частково задоволено скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчих органів Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області та процесуального прокурора по кримінальному провадженню № 004511 від 12.12.2014р. по ч. 1 ст. 382 КК України та визнано незаконною бездіяльність слідчих органів і процесуальних прокурорів під час досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню.

Було встановлено, що 12.12.2014р. кримінальне провадження було передано в провадження слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Вандинко В.О., визначена група процесуальних прокурорів.

На час розгляду скарги кримінальне провадження перебувало у провадженні слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Бурцева А.Ю.

По даному провадженню з 12.12.2014р. до вирішення скарги не було проведено жодної слідчої дії та не було прийнято жодного процесуального рішення, обставини кримінального провадження взагалі не встановлювались, докази не збирались, оцінка їм не надавалась.

Процесуальне керівництво прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя здійснювалось у формі надання письмових вказівок 05.03.2015р., які слідчим не були виконані, при цьому процесуальні прокурори не контролювали хід розслідування, хоча для виконання власних вказівок визначили конкретну дату.

Таким чином, жодних дієвих заходів для ефективного досудового розслідування по даному кримінальному провадженню не було вжито ані слідчим, ані процесуальними прокурорами, внаслідок чого протягом тривалого часу справа не розслідувана та рішення по ній не було прийнято.

Крім того, постановою прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Мороз А.О. від 27.11.2015 року кримінальне провадження № 0004511, відкрите 12.12.2014 року за ст. 382 ч. 1 КК України, закрите у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину.

З тексту постанови вбачається, що підставою для закриття кримінального провадження стало те, що, на думку прокурора, рішення суду ОСОБА_5 повністю виконано, перешкод ОСОБА_3 у користування земельною ділянкою не створюється, наданий вільний доступ до земельної ділянки загального користування.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. від 11 грудня 2015 року скарга ОСОБА_3 на постанову прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Мороз А.О. від 27.11.2015 року про закриття кримінального провадження № 0004511 за ст. 382 ч. 1 КК України була задоволена, а постанова прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Мороз А.О. від 27.11.2015 року про закриття кримінального провадження № 0004511 за ст. 382 ч. 1 КК України скасована.

При цьому, слідчий суддя зазначив, що по кримінальному провадженню жодна особа не була повідомлена про підозру, тому закриття кримінального провадження прокурором не відповідає вимогам ст. 284 ч. 4 КПК України. Крім того, взагалі не можливо зрозуміти про відсутність складу злочину в діях якої саме особи дійшов висновку прокурор за відсутності жодного підозрюваного по кримінальному провадженню. Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга ОСОБА_3 щодо скасування постанови прокурора про закриття провадження у справі підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично ставить питання про відшкодування шкоди, завданої, на його думку, внаслідок вищевказаної бездіяльності прокурора у кримінальному провадженні № 0004511 за ст. 382 ч. 1 КК України, що і була оскаржена та встановлена рішеннями слідчих суддів, та незаконної постанови прокурора прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя Мороз А.О. від 27.11.2015 року, якою кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину, що була скасована ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. від 11 грудня 2015 року.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

За положеннями ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд дійшов правильного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилався. Так, позивач, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 000 грн., не надав доказів про погіршення свого стану здоров'я, яких саме моральних страждань зазнав, які нормальні життєві зв'язки він втратив, які додаткові зусилля вимагалися від нього для організації свого життя, його зміненого способу тощо. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, як і будь-яка інша позовна вимога, повинна обґрунтовуватись доказами. При цьому, судом першої інстанції було виконано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив позивачу його права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню прав позивача у випадках, встановлених ЦПК України.

Таким чином, ухвалюючи рішення суд правильно послався на те, що доказів спричинення в зв'язку з діями відповідача моральної шкоди позивачем не надано і не встановлено судом. До такого висновку суд дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, врахувавши визначений позивачем суб'єктний склад.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд не задовольнив клопотання позивача про оголошення перерви у судовому засіданні для детального ознайомлення з запереченнями прокуратури, що були надані 06.04.2016р., та надання часу для підготовки до судових дебатів, чим позбавив позивача можливості порівняти викладені в запереченні прокуратури факти щодо їх правдивості та підготовці до дебатів.

За положеннями ч. 3 ст. 159 ЦПК України у судовому засіданні можуть бути оголошені перерви, тривалість яких визначається відповідно до обставин розгляду справи, що їх викликали.

Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі неможливості продовження розгляду справи у зв'язку з необхідністю подання нових доказів суд оголошує перерву на час, необхідний для цього.

Вказані доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні вказаного вище клопотання не знайшли свого підтвердження, оскільки суд не припустився процесуальних порушень, дослідив письмові докази у відповідності з вимогами ст. 185 ЦПК України, обставин, які б свідчили про неможливість продовження розгляду справи не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: