Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_8 про відшкодування 16 000 грн. матеріальної і 50 000 грн. моральної шкоди, завданої споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка посилалася на те, що з дослідженої в суді першої інстанції розписки від 24 листопада 2012 року видно, що вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США для оплати послуг адвоката. 12 листопада 2012 року нею була підписала угода-доручення про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона була свідком її розмови з адвокатом ОСОБА_8, коли адвокат сказала, що „всі гроші пішли за призначенням", що спростовує пояснення адвоката про те, що вона працювала безкоштовно.

Оплата вартості послуг адвоката підтверджується й угодою-дорученням про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року, де зазначено, що довіритель ОСОБА_1 бере на себе зобов'язання з оплати наданих повіреним послуг згідно умов додаткової угоди.

Свої професійні обов'язки з надання адвокатських послуг ОСОБА_8 виконувала неналежним чином, через що рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 26 березня 2015 року відносно неї було порушено дисциплінарне провадження.

Рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року дисциплінарна справа відносно адвоката ОСОБА_8 була закрита у зв'язку із закінченням річного строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності. У цьому ж рішенні зазначено, що в діях адвоката ОСОБА_8 є ознаки дисциплінарного проступку, а саме: невиконання своїх обов'язків щодо неподання в установленому порядку апеляції на вирок суду (п. 5 ч. 2 ст. 34 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність") та порушення інших обов'язків адвоката, передбачених законом, щодо зайняття у справі позиції всупереч волі клієнта (п. 7 ч. 2 ст. 34 Закону).

Зазначеним обставинам місцевий суд не дав ніякої оцінки.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 10 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачено, що у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги).

Оскільки адвокат неякісно надала адвокатські послуги, вона повинна повернути їй сплачені за роботу кошти у сумі 16 000 грн.

Крім того, неналежним виконанням взятого на себе зобов'язання з надання адвокатських послуг відповідачка спричинила їй і моральну шкоду.

В ході кримінального провадження адвокат ОСОБА_8 схиляла її сина до визнання своєї вини, незважаючи на його категоричну позицію щодо невинуватості, не підтримала клопотання її сина про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, відмовилася писати заяву про відвід прокурора Цвіркуна О.С., не подала апеляційної скарги на вирок місцевого суду.

Внаслідок таких дій адвоката вона зневірилася у людях, судовій системі, органах адвокатури, у неї до всього були апатія і песимізм, що негативно вплинуло на її стан здоров'я та стосунки з оточуючими людьми.

Невизнання адвокатом своєї вини у неналежному наданні адвокатських послуг та її недобросовісні дії стосовно сина змусили її збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з 20 000 до 50 000 грн.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідачка рішення місцевого суду вважала законним та обґрунтованим і просила апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачці у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності.

Проте погодитися повністю з такими висновками місцевого суду колегія суддів не може.

Судом установлено, що вироком Рівненського міського суду від 1 червня 2012 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. У пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК ОСОБА_5 визнано невинним і виправдано.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Рівненської області від 9 жовтня 2012 року апеляції засудженого ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_1 задоволено частково, а апеляцію прокурора залишено без задоволення. Вирок Рівненського міського суду від 1 червня 2012 року відносно ОСОБА_5 (ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України) скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд під головуванням іншого судді.

12 листопада 2012 року між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_8 було укладено угоду, за якою позивачка доручила відповідачці брати участь в Рівненському міському суді Рівненської області в якості захисника сина ОСОБА_5 у кримінальній справі за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК України, а позивачка ОСОБА_1 взяла на себе зобов'язання оплатити надані адвокатом послуги згідно з умовами додаткової угоди (а. с. 6).

Таким чином, доводи відповідачки про безоплатне надання правової допомоги сину позивачки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Вироком Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. ст. 70 і 71 КК України у вигляді 5 років шести місяців позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року вирок Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року щодо засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України залишено без змін, а апеляцію захисників ОСОБА_1, ОСОБА_7 і підсудного ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2014 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задоволено частково. За доводами касаційної скарги та в порядку ст. 395 КПК України вирок Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_5 в частині засудження його за ч. 1 ст. 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років. В частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України вирок та ухвалу скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2009 року щодо ОСОБА_5 встановлено виконувати самостійно. В решті вирок та ухвалу залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2014 року касаційні скарги захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_5 задоволено частково. За доводами касаційних скарг та в порядку ст. 395 КПК вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_5 в частині засудження за ч. 1 ст. 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання в вигляді позбавлення волі на 5 років. В частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України вирок та ухвалу суду скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування ст. ст. 70 і 71 КК України при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2009 року щодо ОСОБА_5 встановлено виконувати самостійно. В решті вирок та ухвалу залишено без змін.

З копії рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року, наданого суду позивачкою, вбачається, що дисциплінарна справа відносно адвоката ОСОБА_8 закрита у зв'язку із закінченням річного строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Цим рішенням у діях адвоката ОСОБА_8 встановлено ознаки дисциплінарного проступку, а саме: невиконання своїх обов'язків щодо неподання в установленому порядку апеляції на вирок суду (п. 5 ч. 2 ст. 34 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність") та порушення інших обов'язків адвоката, передбачених законом, щодо зайняття у справі позиції всупереч волі клієнта (п. 7 ч. 2 ст. 34 Закону) (а. с. 13-15).

Даних про оскарження відповідачкою зазначеного рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року у встановленому законом порядку у справі немає.

Доказів на спростування вказаних висновків дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії, які викладені у рішенні від 23 квітня 2015 року, відповідачкою у даній справі суду не подано.

Зазначеним висновкам комісії місцевий суд не дав ніякої оцінки.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тому з урахуванням викладеного у справі є підстави вважати, що з боку відповідачки мало місце неналежне виконання обов'язків за угодою-дорученням про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року, яка була укладена між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_8

З пред'явленого ОСОБА_1 до ОСОБА_8 позову слідує, що свої вимоги до відповідачки про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої їй як споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги, позивачка обґрунтовувала фактичними обставинами справи, викладеними нею у позовній заяві, та правилами ст.ст. 23, 901, 903, 1167 ЦК України і Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 19 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка заперечила факт отримання від позивачки грошової винагороди за угодою-дорученням про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частинами 1 і 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і ст. 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Частиною другою ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Проте в укладеній сторонами угоді-дорученні про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару та умови його повернення відсутні. Не укладено сторонами і додаткової угоди, в якій відповідно до угоди-доручення про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року сторони повинні були визначити умови оплати наданих повіреним послуг.

На підтвердження сплати адвокату гонорару позивачкою не надано суду жодного письмового доказу (квитанцій, платіжних доручень і т. і.), які б свідчили про фактичну оплату позивачкою адвокатських послуг відповідачки. У справі немає також і звіту адвоката про виконання доручення тощо.

Тому з урахуванням викладених обставин вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 16 000 грн., завданої неналежним наданням відповідачкою послуг з правової допомоги, які, за твердженням позивачки були сплачені нею в якості гонорару відповідачці за адвокатські послуги, відповідно до правил п. 3 ч. 1 ст. 208, ст.ст. 218 і 545 ЦК України не можна вважати такими, що підтверджені належними і допустимими законом доказами.

За встановлених обставин позивачка не вправі покликатися на показання допитаних судом у справі свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 й ін.

Що стосується наданої позивачкою суду першої інстанції розписки від 24 листопада 2012 року, то з неї не видно, що отримані за цією розпискою ОСОБА_1 від ОСОБА_3 кошти в сумі 1 000 доларів США були передані відповідачці в рахунок оплати адвокатських послуг.

Разом з тим, згідно з п. 5 ч. 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» під час придбання, замовлення або використання продукції (під продукцією відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» слід розуміти будь-які виріб (товар), роботу чи послугу, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб), яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 22 цього Закону передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї або близьких родичів.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується акт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та моральних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 до відповідачки про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що незважаючи на заперечення своєї вини, за остаточними судовими рішенням у кримінальній справі, яке набрало законної сили, син позивачки, якого захищала відповідачка, судом був визнаний винним у вчиненні злочинів та був засуджений, а не виправданий судом. Крім того, відповідачка у справі не мала повноважень захищати сина позивачки в апеляційному суді.

Тому враховуючи встановлені обставини справи, про які було зазначено вище, характер та обсяг страждань позивачки, характер її немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що констатація судом у судовому рішенні факту неналежного виконання з боку відповідачки обов'язків за угодою-дорученням про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року, яка була укладена між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_8, буде достатньою і справедливою для неї сатисфакцією у зв'язку з моральною шкодою, що була їй завдана.

Зважаючи на викладене вище, ухвалене місцевим судом рішення не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 23, 901, 906 ЦК України, ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 24 лютого 2016 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_8 про відшкодування 16 000 грн. матеріальної і 50 000 грн. моральної шкоди, завданої споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги, відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: