АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8421/16 Справа № 175/2307/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Тамакулової В.О., Повєткіна В.В.,

за участю секретаря - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя та стягнення компенсації. В обґрунтування позову просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль та стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини від суми отриманої за реалізацію даного автомобіля.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на автомобіль марки «Шевроле-Лацетті», легковий седан, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_1 срібного кольору, державний номер НОМЕР_2.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 78805 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки «Шевроле-Лацетті», державний номер НОМЕР_2, суму витрат понесених на проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 750 грн., а також суму судового збору у розмірі 799,72 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, відмовивши у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі із 14 жовтня 1989 року по 17 червня 2013 року, який був розірваний за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

09 вересня 2006 року, під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль марки «Chevrolet Lacetti» , легковий седан, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_1, срібного кольору за грошову суму у розмірі 79972,00 гривень, який в подальшому був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2(свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3) та отримано державний номер НОМЕР_2.

Як встановлено у судовому засіданні на момент розгляду спірний автомобіль був реалізований відповідачем на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №9257/01/1242/2016 від 13 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 (як продавцем) та ОСОБА_4 (як покупцем) за 100 000 гривень, проте жодної згоди на укладення даного договору позивач не надавала.

Крім того, згідно висновку судового експерта Чернецького М.В. №21/092016 ринкова вартість аналогічного транспортного засобу «Chevrolet Lacetti 1.6і 16v», легковий седан, 2006 року випуску, станом на проведення експертизи складає 157610 грн. (в тому числі НДС - 26268,33 грн.).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правил ст.ст. 57, 62 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав.

Наведені обставини свідчать про те, що зазначений автомобіль майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи.

Відповідно до положень ст. 70 СК, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, за рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з дружиною або чоловіком проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для їх розвитку.

Відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Так, суд приймає до уваги зазначену експертом ринкову вартість автомобіля, оскільки інших, більш достовірних доказів щодо реальної ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи або на час відчуження спільного автомобіля, відповідач суду не надав та доводи позивача не спростував.

Враховуючи наведені обставини та положення ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, суд вважає за необхідне розділити майно, придбане в період шлюбу, виділивши у власність позивачці частину спірного транспортного засобу.

Крім того, оскільки даний автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, відчужено на час розгляду справи відповідачем, за таких обставин, з останнього слід стягнути на користь позивачки 1/2 частину дійсної ринкової вартості майна, а саме 78805 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 799,72 грн., а також сума витрат понесених на проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 750,00 грн.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, про те, що спірне майно не є спільним майном подружжя, оскільки автомобіль набутий за кошти відповідача, частину яких він позичив у матері, а частина суми була подарована батьком.

На підставі ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 60 СК України встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними та допустимими доказами.

Матеріалами справи підтверджено, що 09 вересня 2006 року, під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», легковий седан, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_1, срібного кольору за грошову суму у розмірі 79972,00 гривень, який в подальшому був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2(свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3) та отримано державний номер НОМЕР_2(а.с. 8).

Витяг із реєстру довіреностей не свідчить про відчуження автомобіля «Міцубісі Ланцер» на користь інших осіб, а видача доручення на управління та розпорядження автомобілем не є безперечним фактом його відчуження (а.с.40-42).

Доводи відповідача про те, що він позичив частину грошей у своєї матері, а частина була йому подарована батьком, також не може бути підставою для визнання автомобіля особистою власністю відповідача, оскільки розписка відповідача (а.с.43) не свідчить про отримання ним грошей на придбання саме спірного автомобіля, а пояснення свідків не можуть бути допустимими доказами, відповідно до положень ч.1 ст. 218 ЦК України, ч.2 ст.59 ЦПК України.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: