АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 761/21376/14
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8316/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири в якому, з уточненнями, просила визнати за нею право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира придбавалась за кошти її та її чоловіка і вона проживала у квартирі з 1998 року до вересня 2014 року, до того, як син припинив впускати її у квартиру. Відповідач ОСОБА_2 участь у купівлі квартири не приймав, квартира була оформлена на нього формально, а фактично придбана за рахунок подружжя. Договір інвестування будівництва квартири був укладений із сином ОСОБА_2, всі документи щодо інвестиційного внеску та інші, пов'язані із будівництвом квартири також значаться на його ім'я, хоча кошти були надані його батьками.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважає встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що вона надала достатньо, на її думку, достовірних доказів того, що спірна квартира була придбана не її сином, відповідачем по справі, а нею та її чоловіком, а тому вона має право на визнання права власності на половину квартири. Доводи ж відповідачів ґрунтуються виключно на припущеннях та ними не доведено, що квартира була придбана за кошти ОСОБА_2, який на час укладання договору інвестування був студентом та не мав реальної можливості оплатити вартість квартири.

Також, апелянт просить задовольнити клопотання, які безпідставно не задовольнив суд першої інстанції, а саме допитати певних осіб в якості свідків та витребувати докази.

Позивач до її представники у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що згідно із договором № 82 на інвестування будівництва квартир у 64-х квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 від 07 липня 1998 року (а.с. 5), укладеним між ТОВ «Житло - Буд», інвестором-підрядчиком та ОСОБА_2, як учасником, який інвестує грошові кошти на будівництво зазначеного будинку (п.1 договору) та згідно із п.1.3 після передачі інвестицій у повному обсязі інвестор підрядчик передає квартиру № 35 загальна площа 120 кв.м. на 1-ому поверсі блоку «Г» будинку № 14 після здачі цього будинку у експлуатацію. Згідно із п.2 зазначено, що «платівником за учасника у даному договорі може виступати ОСОБА_7»

Згідно акту приймання № 35 від 22.07.1998 року на підставі договору інвестування № 82 від 07.07.1998 року квартира АДРЕСА_1 передана ОСОБА_2.

Тоді ж у 1998 році БТІ видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Відповідно Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 15.08.1998 року ОСОБА_2 видане свідоцтва про право власності від 14 серпня 1998 року на квартиру АДРЕСА_1, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв.м.

Згідно із Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 204) 28.10.2014 року зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2014 року, зареєстрована за власником ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, що складається із 3-х кімнат житлова площа 64,8 кв.м., загальна площа - 114,8 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_2 підтверджено правовстановлюючими документами, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати своє право власності на частину квартири, яка належить відповідачу ОСОБА_2

Так, згідно ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи вказані норми матеріального права вбачається, що з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами).

Проте, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, позивач ОСОБА_1 ніколи не була власником спірної квартири АДРЕСА_1.

З початку забудови вказаної квартири саме ОСОБА_2 був інвестором по договору інвестування, а після побудови квартири та по даний час саме він був власником квартири.

Жодних документів, які б вказували на те, що в якийсь період часу власність даного майна переходила до позивача, матеріали справи не містять.

Тобто, фактично позивач навіть не набула права на звернення до суду з відповідним позовом.

Вимоги ж про відшкодування витрат на придбання майна, або стягнення коштів позивачем не було заявлено, а тому її посилання на те, що вона вкладувала свої особисті кошти у придбання спірної квартири, ніяким чином не впливають на доказування обґрунтованості позовних вимог в тому вигляді, в якому вони були заявлені.

Згідно з ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Отже, враховуючи позовні вимоги, які були заявлені позивачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не знайшов підстав для визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року колегія суддів вважає таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді