Провадження № 2/641/577/2016 Справа № 641/6698/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.,

за участю секретаря Бєлової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просить встановити факт його проживання із ОСОБА_4 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1; припинити право спільної сумісної власності та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з початку 2000 року він мешкав однією сімєю із ОСОБА_4 як чоловік та жінка, однак шлюб вони не реєстрували, весь період спільного проживання супроводжувався теплими стосунками, вони вели спільне господарство, були повязані спільним побутом та мали єдиний сімейний бюджет. В середині 2000 року за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, в якій вони постійно мешкали. За час спільного проживання спільними зусиллями була придбана різна побутова техніка та меблі, зроблено капітальний ремонт в квартирі. Неодноразово вони спільно виїжджали на спільний відпочинок, у компаніях та на відпочинку їх друзів зявлялись разом. ОСОБА_4 з 2000 року не мала постійного місця працевлаштування, періодично підробляла, мала серйозні проблеми із здоровям, давались у знаки наслідки перенесеної у 1998 році черепно-мозкової травми, вона два рази на рік проходила курси лікування. Весь час позивач був поряд, підтримував та допомагав їй, всі витрати на лікування та догляд взяв на себе. 11.10.2014 ОСОБА_4 померла, витрати на організацію поховання позивач також повністю взяв на себе. Після смерті ОСОБА_4Є залишилось нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2, заповіт ОСОБА_4 не складала. Рідний брат ОСОБА_4 ОСОБА_5 як спадкоємець другої чергу звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було повідомлено про необхідність доведення факту спільного проживання із спадкодавцем для отримання права на спадщину. Враховуючи, що нормами діючого законодавство передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач звернувся до нотаріуса для виділу йому частки у спільній сумісній власності подружжя, йому було відмовлено, оскільки факт спільного проживанням встановлюється лише у судовому порядку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надійшли його заперечення по суті позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у його письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

Від третьої особи Сьомої Харківської державної нотаріальної контори до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності державного нотаріуса ОСОБА_3 у звязку із завантаженістю.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також допитаного в якості свідка ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

23.06.2000 ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_11, за умовами якого придбала у власність квартиру АДРЕСА_1; право власності зареєстровано в КП «ХМБТІ» 26.06.2000.

11.10.2014 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Сьомої ХДНК звернувся рідний брат померлої ОСОБА_5, як спадкоємець другої черги.

Позивач ОСОБА_1 також звернувся до Сьомої ХДНК із заявою про видачу на його імя свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_4, однак постановою від 11.06.2015 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки не має можливості встановити, що ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_4, було розяснено, що вказаний факт може бути підтверджено рішенням суду про встановлення факту родинних відносин.

Позивач зазначає, що з початку 2000 року він мешкав однією сімєю із ОСОБА_4 як чоловік та жінка, однак шлюб вони не реєстрували, весь період спільного проживання супроводжувався теплими стосунками, вони вели спільне господарство, були повязані спільним побутом та мали єдиний сімейний бюджет. За спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, в якій вони постійно мешкали. За час спільного проживання спільними зусиллями була придбана різна побутова техніка та меблі, зроблено капітальний ремонт в квартирі. Неодноразово вони спільно виїжджали на спільний відпочинок, у компаніях та на відпочинку їх друзів зявлялись разом. ОСОБА_4 з 2000 року не мала постійного місця працевлаштування, періодично підробляла, мала серйозні проблеми із здоровям, давались у знаки наслідки перенесеної у 1998 році черепно-мозкової травми, вона два рази на рік проходила курси лікування. Весь час позивач був поряд, підтримував та допомагав їй, всі витрати на лікування та догляд взяв на себе. Витрати на організацію поховання ОСОБА_4 позивач повністю взяв на себе.

Правовим обґрунтуванням своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України щодо належності майна, набутого подружжям, їм на праві спільної сумісної власності, рівності часток майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, а також визначення режиму майна, набутого жінкою і чоловіком, які проживають разом без реєстрації шлюбу.

Однак ОСОБА_4 померла, відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України у момент смерті припинилась її цивільна правоздатність, а тому суд не вправі вирішувати питання про права осіб, які не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності у звязку зі смертю. Тобто питання щодо поділу майна подружжя після смерті одного з них має вирішуватися лише відповідно до норм Спадкового права.

Як зазначено в Постанові № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо.

Окремо зазначено про те, що проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

При цьому позивач не ставить питання щодо надання йому права на спадкування, визначення черговості спадкування, а лише висуває вимоги при встановленні факту спільного проживання як чоловік та дружина визнати за ним право власності на частку у спільній сумісній власності подружжя.

Положеннями ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням викладених положень суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 щодо поділу майна чоловіка та жінки, які мешкали однією сімєю без реєстрації шлюбу, відповідно до положень ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України, заявлені безпідставно та необґрунтовано, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про встановлення факту його спільного проживання із ОСОБА_4, то і в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Так, в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень п. 5) ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.

На підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_4 позивачем надані письмові докази ксерокопії фотокарток, на яких позивач сфотографований разом із ОСОБА_4, ці фото датовані періодом 2007-2012 роки; ксерокопіями чеків та рахунків на придбання побутової техніки у 2006 році, офісного крісла в 2014 році, медичної документації на підтвердження стану здоровя ОСОБА_4 та копії трудової книжки, а також копії свідоцтва про поховання ОСОБА_4, виданого ОСОБА_1

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що є сусідкою, постійно мешкає в будинку № 17 по вул.. Костичева в м. Харкові, однак зареєстровано за іншою адресою. Підтвердила, що бачила позивача ОСОБА_1, він мешкав у квартирі № 26, однак точну дату його появи не змогла пригадати.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_4 він знав з 1995 року, із позивачем він познайомився в 2000 році, коли ОСОБА_4 звернулась до нього, щоб позичити гроші на купівлю квартири, був присутній при укладанні договору купівлі-продажу. Після придбання квартири ОСОБА_1 віддав його позичені кошти, однак жодних письмових доказів цього не має, періодично він відвідував квартиру, бачив, як ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_4 проводили ремонт, брата ОСОБА_4 він бачив декілька раз та знає, що він також позичав гроші на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою, мешкає в будинку № 17 по вул.. Костичева в м. Харкові. До їх будинку вселились ОСОБА_10 та ОСОБА_4, остання говорила, що ОСОБА_10 є її чоловіком, інколи бачила ОСОБА_1 на балконі, чула їх розмови через сміжну стіну.

Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_5 повідомив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти батьків, також гроші давав він та його сестра. Цю квартиру його сестра вирішила придбати лише для себе, а тому право власності оформлювала на своє імя. Він декілька разів бував у спірній квартирі, позивача бачив у ній, однак він там мешкав останні чотири роки. До цього часу він бачив іншого чоловіка, з яким мешкала його сестра. Після смерті його сестри він отримав лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причини смерті, разом із ОСОБА_1 вони приймали участь у похованні ОСОБА_4

ОСОБА_1 у судовому засіданні також підтвердив, що факт позичання коштів на придбання квартири жодними письмовими доказами він підтвердити не може.

Оцінивши усі надані докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2000 року. Показання свідків не дають підстав для ствердження того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, надані документи не засвідчують про сумісне придбання якихось речей, копії фотографій також не можуть засвідчувати про факт проживання однією сімєю та про те, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Виходячи із змісту статті, витікають такі ознаки проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу: чоловік та жінка проживають разом; ведуть спільне господарство; мають єдиний бюджет.

Водночас і майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Належних та допустимих доказів на беззаперечне підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сімєю як чоловік та жінка з 2000 року не надано і судом не встановлено.

До того ж встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу вже після смерті одного з них не тягне за собою застосування положень Сімейного кодексу України про поділ спільного майна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не обґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власностізалишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_12