Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/5798/14 Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Пр. № 22-ц/778/3677/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Крилової О.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 19 травня 2009 року станом на 30 червня 2014 року у розмірі 8169,52 грн., яка складається з: 1997,63 грн. - заборгованості за кредитом; 3494,77 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2050,00 грн. - заборгованості з пені та комісії за користування кредитом; а також штрафів відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 377,12 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2014 року (а.с. 38-39) позов Банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 19.05.2009 року у розмірі 8169,52 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2015 року (а.с. 59) заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року (а.с.119-123) позов Банку залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с.127 - 132) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року (судді Пільщик Л.В., Краснокутська О.М., Сапун О.А. а.с. 152-158) апеляційну скаргу Банку відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року (а.с.201-202) касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні 06 жовтня 2016 року розгляд цієї справи апеляційним судом було розпочато, суддя-доповідач доповів матеріали справи, представник Банку надав пояснення з приводу апеляційної скарги, у розгляді справи було оголошено перерву в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 57, 66) ОСОБА_5 про надання часу для ознайомлення із матеріалами касаційного провадження у цій справі, оскільки відповідач копії ухвали касаційного суду у цій справі не отримувала.

У судове засідання 11 жовтня 2016 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи, зокрема через її представника ОСОБА_5 (а.с.227), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки відповідача ОСОБА_3 у дане судове засідання та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника за довіреністю (а.с. 57) ОСОБА_5 та представника Банку за довіреністю (а.с. 223) ОСОБА_6

Заслухавши у судовому засіданні 11 жовтня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, як осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що залишаючи без задоволення позов Банку у цій справі у повному обсязі (а.с.119-123), суд першої інстанції керувався ст.ст. 254, 256-257, 261, 267, 526, 611, 631, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 59-60, 212-215, 292, 294 ЦПК України та виходив із того, що Банк пропустив передбачений ст. 267 ЦК України строк звернення до суду з позовом.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19 травня 2009 року Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з базовою процентною ставкою за кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості (а.с.8).

Оскільки позичальник не виконала зобов'язання за договором № б/н від 19 травня 2009 року, у неї перед Банком утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком Банку (а.с.5-7) станом на 30 червня 2014 року становить 8169,52 грн. та складається з: 1997,63 грн. - заборгованості за кредитом; 3494,77 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2050,00 грн. - заборгованості з пені та комісії за користування кредитом; а також штрафів відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 377,12 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно із п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови а.с. 9-14)) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий самий термін.

Пунктом 9.5 указаних Умов встановлено, що картковий рахунок може бути закритий на підставі заяви його утримувача або Банк має право закрити Картрахунок, письмово повідомивши про це утримувача. При цьому, утримувач зобов'язаний не пізніше 30 днів з дня повідомлення повернути картку у банк, після чого обслуговування картки припиняється. Утримувач повинен повністю погасити перед банком заборгованість за кредитом, у т. ч. з моменту яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення картки.

На підтвердження доводів позовної заяви Банк надав суду першої інстанції у цій справі довідку (а.с.69) про те, що картка № НОМЕР_2 видана за кредитним договором має термін дії до 31 березня 2013 року, картка не перевипускалась.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що з 14 липня 2009 року відповідач ОСОБА_3 (а.с.5) перестала платити щомісячні платежі на погашення кредиту.

Банк звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом у цій справі лише 29 липня 2014 року (а.с.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_3) подала суду першої інстанції у цій справі заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 46).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі впливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Однак, залишаючи без задоволення позову Банку у цій справі без задоволення у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Банком пропущено встановлений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду із позовом для стягнення всієї вищезазначеної заборгованості.

Оскільки, строк дії картки закінчувався у березні 2013 року (а.с.69), а з позовом Банк звернувся у липні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності для повернення кредиту в повному обсязі.

Про це зазначено в ухвалі касаційного суду від 15 червня 2016 року у цій справі, якою було скасоване попереднє судове рішення апеляційного суду у цій справі та справу передано на новий апеляційний розгляд, зазначаючи, що апеляційний суд при попередньому розгляді цієї справи не перевірив доводів позивача, зокрема щодо строку дії договору від 19 травня 2009 року, який відповідає строку дії картки, не навів мотивів відхилення цих доводів (а.с. 202).

В силу вимог ст. 338 ч. 4 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

У даному випадку правильним буде застосувати у цій справі правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16, яка є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, за змістом якої:

«Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності».

Встановлено, що у даному випадку вищезазначеним договором відповідача із Банком було передбачено строк повернення кредиту щомісячними платежами до закінчення строку дії договору, який відповідає строку дії картки (березень 2013 року).

Закінчення строку картки лише у березні 2013 року та настання строку для повного погашення кредиту у березні 2013 року не впливає на сплив 3-річного строку позовної давності по щомісячним платежам за договором, останній із яких мав місце 14 липня 2009 року.

Так, встановлено, що з 29 липня 2011 року тіло кредиту не нараховувалось Банком відповідачу, оскільки воно повністю вийшло на прострочку, останнє його нарахування мало місце 01.07.2011 року (розрахунок а.с. 6).

Таким чином, станом на час звернення Банку із вищезазначеним позовом до суду у цій справі 29 липня 2014 року вже збіг 3-річний строк позовної давності для стягнення заборгованості за всім тілом кредиту, сплата якої мала здійснюватись відповідачем на користь Банку позичальником (відповідачем у цій справі) щомісячними платежами, про застосування якої просила відповідач у цій справі (заява а.с. 46).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч.ч. 3,4 ЦК України).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції у цій справі дійсно міг відмовити Банку у стягненні з відповідача 1997,63 грн. заборгованості за кредитом за спливом строку позовної давності.

В силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо).

В силу вимог ст. 549 ч. 1 ЦК України неустойкою є штраф, пеня.

Звідси, оскільки проценти за користування кредитом в силу вимог закону відносяться до основної суми боргу за кредитним договором, а позивальник ОСОБА_3 після закінчення строку дії картки у березні 2013 року, кошти за кредитним договором в належному розмірі Банку не повернула, та для яких умовами вищезазначеного договору було передбачено сплату також щомісячними платежами, Банк має право на стягнення з останньої у цій справі цих процентів в межах 3 (три) - річного строку позовної давності, враховуючи звернення Банку до суду у цій справі 29 липня 2014 року, тобто починаючи з 29 липня 2011 року у розмірі 2248,75 грн. (розрахунок: заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30 червня 2014 року 3494,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 01 липня 2011 року 1246,02 грн.).

Крім того встановлено, що хоча Банком в його вищезазначеному розрахунку заборгованості відповідача за вищезазначеним договором було також зазначено 2050,00 грн. заборгованості з пені та комісії за користування кредитом (а.с.5-7), однак судом встановлено, що фактично ця сума заборгованості складається лише із комісії згідно із п. 5.5.1. Умов та правил надання банківських послуг (а.с.14), а саме: нарахована комісія - 50,00 грн. та прострочена комісія - 2000,00 грн., пеня у цій сумі становить - 00,00 грн. (розрахунок: а.с. 7).

Таким чином, пеня Банком відповідачу ОСОБА_3 за вищезазначеним договором взагалі не нараховувалась.

Комісія за користування кредитом є складовою основного боргу за вищезазначеним договором сторін, тому для стягнення останньої застосовується також загальний строк позовної давності - 3 (три) роки, про застосування якого у цій справі просила відповідач у суді першої інстанції (а.с.46), в межах якого сума комісії станом на 30.06.2014 року з 29 липня 2011 року, з урахуванням дати звернення Банку до суду з вищезазначеним позовом у цій справі 29 липня 2014 року становить 1390,00 грн. (розрахунок: 2050,00 грн. комісія станом на 30.06.2014 року - 660,00 грн. комісія станом на 29.07.2011 року).

Штрафи 250,00 грн. (фіксована частина) та 181,94 грн. штраф (процентна складова, розрахунок: 5% лише від суми позовних вимог Банку щодо стягнення основного боргу 3638,75 грн., які підлягають задоволенню у цій справі (розрахунок: 00,00 грн. заборгованості за кредитом + 2248,75 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом + 1390,00 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом), також підлягають стягненню з відповідача на користь Банку за рішенням суду у цій справі, оскільки вони передбачені п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.12), з якими погодилась ОСОБА_3, підписавши вищезазначену заяву 19.05.2009 року (а.с.8), і нараховані Банком безпосередньо при подачі позову до суду станом на 30 червня 2014 року, а тому позовні вимоги Банку про їх стягнення з відповідача у цій справі заявлені також в межах строку позовної давності (однорічного).

Згідно із ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доказів у спростування вищезазначеної заборгованості за договором № б/н від 19 травня 2009 року, заявленої Банком в межах строків позовної давності, станом на 30 червня 2014 року у розмірі 4070,69 грн., яка складається з: 00,00 грн. - заборгованості за кредитом; 2248,75 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1390,00 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом, штрафу 250 грн. (фіксована частина), штрафу 181,94 грн. (процентна складова), відповідач ОСОБА_3 та представник останньої суду першої інстанції у цій справі не надали.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Встановлено, що від сплати цієї заборгованості на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, тому остання у повному обсязі підлягала стягненню з відповідача на користь Банку за рішенням суду у цій справі, в решті позову Банку слід було відмовити судом першої інстанції у цій справі в силу вищевикладених обставин.

Таким чином, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року у цій справі у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 19 травня 2009 року станом на 30 червня 2014 року у розмірі 4070,69 грн., яка складається з: 00,00 грн. - заборгованості за кредитом; 2248,75 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1390,00 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом, штрафу 250 грн. (фіксована частина), штрафу 181,94 грн. (процентна складова), в решті позову відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч. 1,5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути пропорційно до суми задоволених позовних вимог понесені останнім судові витрати у вигляді судового збору, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 400,56 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції 121,38 грн. (розрахунок: 4070,69 грн. *243,60 грн. /8169,52 грн., платіжне доручення на суму 243,60 грн. а.с. 21) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 133,52 грн. (розрахунок: 4070,69 грн. *267,96 грн. /8169,52 грн., платіжне доручення на суму 267,96 грн. а.с. 135) + судовий збір за подачу касаційної скарги 145,66 грн. (розрахунок: 4070,69 грн. *292,32 грн. /8169,52 грн., платіжне доручення на суму 292,32 грн. а.с. 163).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року у цій справі у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за договором № б/н від 19 травня 2009 року станом на 30 червня 2014 року у розмірі 4070,69 грн. (чотири тисячі сімдесят гривень шістдесят дев'ять копійок), яка складається з: 00,00 грн. - заборгованості за кредитом; 2248,75 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1390,00 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом, штрафу 250 грн. (фіксована частина), штрафу 181,94 грн. (процентна складова).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 400,56 грн. (чотириста гривень п'ятдесят шість копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Крилова О.В.Осоцький І.І.