У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Гулька Б.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Житомирського області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, звернулись до суду із указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 20 травня 2008 року між відкритим акціонерними товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в сумі 48 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 20 травня 2018 року.

На забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, 20 травня 2008 року між ОСОБА_8 та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, у квартирі були зареєстровані та проживали неповнолітня ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_6 Посилаючись на те, що дозвіл органу опіки та піклування на укладання вищевказаного договору іпотеки був відсутній, у зв'язку із чим право користування неповнолітніх дітей вказаною квартирою порушене.

Враховуючи наведене, просили визнати вищевказаний договір іпотеки недійсним.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 21 травня 2008 року, укладений між відкритим акціонерними товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2654.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судами установлено, що 20 травня 2008 року між ОСОБА_8 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 48 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення до 20 травня 2018 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитом сторони 21 травня 2008 року уклали договір іпотеки за яким, ОСОБА_8 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1.1 договору іпотеки від 21 травня 2008 року передбачено, що іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві власності, прав щодо нього у третіх осіб немає.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки неповнолітня ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_6 на момент укладання спірного договору іпотеки не мали права та не мають права власності на спірну квартиру. Вони мали право користування предметом іпотеки. Укладення договору іпотеки хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 на користування кватирою АДРЕСА_1. При цьому дії ОСОБА_9 щодо неповідомлення про існуюче у дітей право користування спірною квартирою під час укладання вказаного договору добросовісними вважатись не можуть.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирського області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Б.І.Гулько

С.П.Штелик