Провадження № 2/750/288/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого - судді Логвіної Т.В.

при секретарі Примак Т.В.,

за участю позивача, представника позивача,

представника відповідача та представника третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Чернігові про зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом та після уточнення позовних вимог (а.с.20-21) просить зобовязати відповідача призначити позивачу одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності мотивуючи вимоги тим, що 21.01.1988 року з позивачем, яка працювала на підприємстві Чернігівський радіоприладний завод "ЧеЗаРа" стався нещасний випадок, що підтверджується актом нещасного випадку за формою Н-1 від 22.03.1994 року, 14.03.1994 року з позивачем знову стався нещасний випадок, що підтверджується актом нещасного випадку за формою Н-1 від 16.03.1994 року. Відповідно до висновку МСЕК від 17.02.2006 року позивачу була встановлена стійка втрата професійної працездатності 50% та встановлена 2 група інвалідності безстроково.

20.03.2006 року постановою 21-н Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Чернігові позивачу була призначена виплата допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 100% середньої заробітної плати та щомісячна грошова сума в розмірі 97, 75 грн з 17.02.2006. довічно.

Відповідно до висновку МСЕК від 23.10.2009 року позивачу була встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності : у тому числі 10% по трудовому каліцтву, 50% по трудовому каліцтву та 2 група інвалідності, безстроково. 01.09.2015 року постановою № 2523/1878/1878.1/84 Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Чернігові позивачу була призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу в розмірі 104.38 грн. одноразово, але суми одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності позивачу не нараховувались та не сплачувались, у звязку з чим на підставі ст. 21 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вимушена звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач, її представник та представник третьої особи ПАТ «ЧеЗаРа» позов підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві Чернігівський радіоприладний завод «ЧеЗаРа» та 21.01.1988 року та 14.03.1994 року отримала виробничі травми.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 року № 1105-ХIV (далі - Закон) вступив в дію з 01.04.2001 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року № 2272 Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги.

Ч. 3 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999р. № 1105, в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 за призначенням страхових виплат, (далі - Закон № 1105) закріплює, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Таким чином, всі належні та невиплачені ОСОБА_1 виплати, мають бути сплачені її роботодавцем.

Разом з тим, надані докази по справі свідчать про те, що вперше нещасний випадок з позивачем стався 21.01.1988 року. Діюче на той час законодавство (постанова ОСОБА_1 Міністрів РСРР № 690. від 03.07.1984 року «Про затвердження правил відшкодування , підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, спричиненого робочим та службовцям каліцтва або іншим пошкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків») не передбачало права потерпілого на отримання одноразової допомоги.

Другий нещасний випадок на виробництві стався з позивачкою 14.03.1994 року. Відповідно до п. 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472, які діяли на момент нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1., власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків.

Відповідно до п. 10 Правил розмір одноразової допомоги потерпілому встановлюється колективним договором (угодою, трудовим договором).

Якщо відповідно до медичного висновку потерпілому встановлена стійка втрата працездатності, одноразова допомога потерпілому має бути не менше суми, визначеної з розрахунку його середньомісячного заробітку за кожний процент втрати ним професійної працездатності.

Відповідно до п. 39 Правил одноразова допомога виплачується потерпілому у місячний термін з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Іншим потерпілим термін і розмір надання одноразової допомоги встановлюється колективним договором (угодою, трудовим договором).

Таким чином, законодавством, чинним на час другого нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1, було передбачено право потерпілого на отримання одноразової допомоги в разі нещасного випадку на виробництві незалежно від

факту встановлення чи не встановлення відсотку втрати професійної працездатності.

Відповідно до листа Дочірнього підприємства «Завод «РаПіД» від 29.03.2006 року № 171, у зв'язку з травмою на виробництві в 1994 році ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога за рахунок коштів підприємства в квітні 1994 року в сумі 80000 купоно-карбованців і в травні 1994 року - 300000 купоно-карбованців, а також проводились виплати по листку непрацездатності.

Враховуючи вищевикладене, відділення Фонду в м. Чернігові не має відповідати за даним позовом, у звязку з чим такий задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: