Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2016 року смт. Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі: судді Грузман Т.В., за участі секретаря судового засідання Степаненко Л.М., за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лукім»я» (далі СТОВ «Лукім»я) за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області про визнання недійсними додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та договору про оренду землі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися 02.02.2016 року та 03.02.2016 року до Оржицького районного суду з позовами про визнання договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до договору про оренду землі недійсними. Вказані позовні заяви об»єднано в одне провадження ухвалою від 24.03.2016 року. Свої позовні вимоги мотивують тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки розміром 3,3 га., що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю, яка розташована на території Лукімської сільської ради. ОСОБА_4 має у власності земельну ділянку розміром 3,54 га., що також підтверджено Державним актом про право власності за земельну ділянку та знаходиться на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області. Раніше дані земельні ділянки позивачі здавали в оренду відповідачеві, але строк цього договору сплинув. Влітку 2015 року отримали від СТОВ «Лукім»я» договір про оренду землі від 18.05.2012 року та додаткову угоду до договору оренди землі від 18.05.2012 року, які зареєстровані у відділі Держкомзему Оржицького району. Вказані угоди укладено на 5 та 6 років відповідно. Ознайомившись зі змістом угоди виявили, що підпис на них позивачам не належать. З ними не погоджувався розмір орендної плати та інші його умови. Ознайомившись зі змістом договору, позивачі звернулись до відповідача з заявою про припинення державної реєстрації договору, але їх заява була залишена без відповідного реагування. Вважають, що оскільки при укладенні договору не було враховано їх волевиявлення, то існують підстави для визнання недійсними спірних договорів. Враховуючи вказане, просять суд винести рішення, яким визнати договір оренди землі від 18.05.2012 року укладеного ОСОБА_3 та СТОВ «Лукім»я» недійсним та додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки укладеної між ОСОБА_4 та СТОВ «Лукім»я» від 18.05.2012 року недійсною. Стягнути з відповідача судові витрати.

У судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримала з мотивів, що вказані у позові. Вказала, що позивачі договорів оренди земельної ділянки не підписували, отже не висловлювали свого вільного волевиявлення. Вказане підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена у межах кримінального провадження. У суді доведено, що договора підписала невідома особа без належних повноважень, отже їх слід визнати недійсним. Окрім того, зазначила, що про існування спірних угод позивачам стало відомо лише влітку 2015 року, а отже з моменту звернення до СТОВ «Лукім»я» про припинення договірних стосунків, слід обраховувати строки позовної давності.

Представник відповідача позовні вимоги заперечила, вважає, що висновок експерта має оцінюватись у сукупності з іншими доказами, якими є матеріали справи, що свідчать, що позивачі на протязі тривалого періоду отримували орендну плату від відповідача, не мали претензій з приводу існування договірних правовідносин. Вважає за необхідне за даним позовом застосувати строки позовної давності, оскільки про існування договорів позивачам було давно відомо.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору в особі відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області в судове засідання не зявився, у письмовому клопотанні прохають розгляд справи проводити без їх участі.

Суд заслухавши сторони, розглянуши матеріали цивільної справи прийшов до слідуючого висновку.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

18 травня 2012 року ОСОБА_3 та СТОВ «Лукім»я» уклали договір оренди земельної ділянки розміром 3,3 га терміном 6 років та який у подальшому зареєстровано у віддлі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області 16 жовтня 2012 року за № 11460. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія Р2 № 621066 виданий 24.12.2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області ОСОБА_5 належала земельна ділянка розміром 3,3 га., що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно напису на Державному акті вчиненого нотаріусом ОСОБА_3 є спадкоємцем на дану земельну ділянку відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15.03.2012 року № 352.

Згідно висновку експерта № 213 від 10.02.2016 року, яка проведена у межах кримінального провадження № 0000364 встановлено, що підпис у договорі від 18.05.2012 року укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Лукім»я» виконано не орендодавцем (арк. 17 висновку експерта).

Згідно даних накладних, касових ордерів, карток рахунку встановлено, що позивач ОСОБА_3 отримував орендну плату за оренду земельної ділянки як у 2012 році так і на протязі 2013-2015 років, як грошовими коштами, так і у вигляді натуроплати. Вказана обставина сторонами не оспорюється.

Відповідно до листа від 22.09.2015 року ОСОБА_3 звернувся до СТОВ «Лукім»я» з заявою про реєстрацію припинення спірного договору оренди.

18 травня 2012 року між позивачем ОСОБА_4 та СТОВ «Лукім»я» укладено додаткову угоди ждо договору оренди земельної ділянки строком до 31.12.2017 року та зареєстрованої у віддлі Держкомзему у Оржицькому районі Полтавської області за № 04060 від 27.09.2012 року. Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серія Р2 № 621126 виданого 24.12.2001 року Лукімською сільською радою ОСОБА_4 належить земельна ділянка розміром 3,54 га. на території лукмської сільської ради Оржицького району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно висновку експерта № 213 від 10.02.2016 року, яка проведена у межах кримінального провадження № 0000364 встановлено, що підпис удодатковій угоді до договору від 18.05.2012 року укладений між ОСОБА_4 та СТОВ «Лукім»я» виконано не орендодавцем (арк. 16 висновку експерта).

Відповідно до листа від 22.09.2015 року ОСОБА_4 звернулась до СТОВ «Лукім»я» з заявою про реєстрацію припинення спірного договору оренди.

Взаємовідносини, що склались, урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Підстава про визнання договорів недійсними як відсутність вільного волевиявлення учасника провочину урегульована слідуючими нормами закону.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч. 2 ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною / сторонами /.Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Укладений договір визнається недійсним на підставі ст. 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Згідно положень ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що позивачі спірні угоди не підписували, оскільки експертиза, яка була проведена у межах кримінального провадження належними та допустимими доказами не спростована. Вищевказаний висновок експерта суд оцінює як письмовий доказ, який стосується предмету спору.

Разом з цим, з урахування того, що відповідачем по справі заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає, що таке клопотання має бути задоволено з огляду на те позивачами не доведено, що лише у влітку 2015 року вони дізнались про існування спірних угод. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 29.10.2014 року по справі № 6-152цс/14, яка у розумінні ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень та судів передбачено, що норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, отже, обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

До матеріалів справи долучено листи позивачів від 22.09.2015 року згідно якого вони прохають СТОВ «Лукім»я» припинити договірні стосунки. Вказаний лист не є належним доказом у розумінні ст. 60 ЦПК України та не містить інформативного характеру з приводу того коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Позивач ОСОБА_3 уклав спірну угоду у травні 2012 року, починаючи з 2012 року та до 2016 року отримувавав орендну плату у СТОВ «Лукім»я».

До суду позивачі звернулися лише у лютому 2016 року, що є за межами трирічного строку звернення до суду. Твердження представника позивача про те, що позивачі підписували угоду у 2012 році строком на 3 роки матеріалами справи не доводиться. З урахуванням вказаного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв»язку з тим, що строк звернення до суду пропущено без поважної причини.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14 зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214 та 215 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 203, 215, 216, 218, 236, 261, 638 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 13 Закону України «Про оренду землі» ( зі змінами та доповненнями), суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.В.Грузман