У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до селянської спілки «Галичина» про виділення майна в натурі в рахунок майнового паю та визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 3 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивачі звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвами про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифіката від 19 лютого 2012 року) кожний з них є співвласниками майнових паїв селянської спілки «Галичина» (далі - СС «Галичина»), що знаходиться в с. Лисівці Заліщицького району Тернопільської області. У грудні 2014 року вони звернулись із заявою про вихід із колективного сільськогосподарського підприємства СС «Галичина» та просили виділити їм в натурі майно пайового фонду в розмірі, який зазначено в їх свідоцтвах про право власності на майновий пай, однак відповіді на своє звернення не отримали.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд зобов'язати СС «Галичина» виділити їм приміщення контори та газифікації до неї на рахунок їх майнових паїв згідно зі свідоцтвами про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), визнати за ними право власності на зазначене приміщення вартістю 39 677 грн та стягнути з відповідача на їх користь судові витрати.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 3 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 14 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення їх позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вартість приміщення контори та газифікації до неї значно перевищує розмір частки позивачів в будівлях і спорудах, тому у випадку задоволення позовних вимог буде порушено право спільної часткової власності інших власників пайового фонду СС «Галичина».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що у позивачів недостатньо коштів для виділення майна в рахунок майнового паю та визнання права власності на приміщення контори та газифікації до неї, оскільки ОСОБА_3 вже отримала грошові кошти в розмірі 1 447 грн.

Проте повністюпогодитись із таким висновком судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно з виданими 19 вересня 2002 року Лисівською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області свідоцтвами про право власності на майновий пай члена КСП мають право на пайовий фонд майна СС «Галичина» та їх частка визначена в наступному розмірі: ОСОБА_5 - 8 818 грн; ОСОБА_6 - 6 913 грн; ОСОБА_7 - 6 982 грн; ОСОБА_3 - 6 556 грн.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2004 року спадкоємицею майна після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 Спадкове майно складається з права власності на майновий пай КСП на суму 7 213 грн. Спадкове майно також складається з права власності на майновий пай КСП на суму 3 135 грн, яке належить спадкодавцю ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якого спадщину прийняла ОСОБА_8, однак не оформила своїх спадкових прав.

Згідно зі ст. ст. 5, 7 - 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд складається з балансової вартості як основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів; а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання (та скоригований на день вибуття працівника з господарства). Право розпоряджатися своїм паєм на власний розсуд член КСП набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства, частка майна члена колективного підприємства є частиною майна колективного підприємства, яке у статуті визначає принципи формування спільної власності та права членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності (володіння, користування, розпорядження).

Оскільки чинним законодавством передбачено рівність прав та обов'язків членів КСП щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, то і право громадян вимагати виділення їх частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини члена КСП, зокрема, щодо виділення-отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення, також мають ґрунтуватися на принципі рівності прав та обов'язків зазначених сторін.

Отже, праву члена КСП вимагати виділення майнового паю відповідає право цього КСП вирішувати питання складу та структури майнового паю, способу і терміну його виділення, при здійсненні яких (прав) повинні враховуватись інтереси обох сторін. Тобто законом передбачено додержання прав та інтересів обох сторін

у процесі виділення-отримання майнового паю громадянином при виході з підприємства.

Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід із цих підприємств (у процесі їх реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року) з майновими паями з метою створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в Указі Президента України від 3 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».

Таким чином, при розгляді позовів зазначеної категорії суд, враховуючи положення ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року та інших нормативно-правових актів, у тому числі внутрішньопідприємницьких, повинен перевіряти й оцінювати доводи сторін та надані ними докази з точки зору положень цих нормативно-правових актів щодо додержання прав та інтересів обох сторін при виділенні майнового паю громадянину за варіантом, запропонованим господарством.

Крім того, з метою реалізації прав і інтересів КСП та членів цих підприємств у правовідносинах виділення-отримання майнового паю Міністерством сільського господарства і продовольства України та Інститутом аграрної економіки 1 січня 1996 року були розроблені Методичні рекомендації про порядок отримання майнового паю при виході з КСП його членів.

Так, у п. 4.3. зазначених Методичних рекомендацій визначено, що спосіб одержання майнових паїв пайовиками (натурою, грішми або цінними паперами) обирається у кожному конкретному випадку з урахуванням побажань пайовика та можливостей підприємства.

Для одержання паю його власник звертається з відповідною заявою до правління підприємства із зазначенням способу вилучення паю. Термін розгляду заяви з часу її надходження не може перевищувати 30 днів (п. 4.4.).

Згідно з п. 8 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих КСП, затвердженому наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62, чинному на час виникнення спірних правовідносин, кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в одним із таких способів, зокрема, об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Разом із тим апеляційний суд, взявши до уваги як письмовий доказ відомості щодо компенсації ОСОБА_3 вартості майнового паю в розмірі 1 447 грн, що завірені печаткою ПАП «Довіра», не врахував, що дані відомості не підтверджують, що така компенсація була проведена СС «Галичина».

Частиною 1 ст. 58 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди, пославшись на уточнену структуру пайового фонду СС «Галичина» станом на 22 грудня 2001 року, який у будівлях і спорудах становить 51,2 %, залишили поза увагою, що з 19 чоловік указаної структури 7 із них її не підписали, у зв'язку з чим структура не затверджена.

З огляду на це, суди не дали оцінки тому, чи відповідає вказаний доказ ознакам допустимості доказування (ст. 59 ЦПК України).

Так, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позов пред'явлено до СС «Галичина», однак участь у справі в якості представника відповідача брав ОСОБА_10, який є директором та засновником сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Галичина», а не директором СС «Галичина». Разом з тим у матеріалах справи відсутнє доручення від СС «Галичина» на представлення ОСОБА_10 інтересів спілки у справі.

Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, а суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не визначилися з характером спірних правовідносин, доводів сторінналежним чином не перевірили, як і не перевірили правовий статус сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Галичина»; не з'ясували який КСП чи статутом підприємства передбачався порядок визначення і вилучення майнового паю при виході громадян з підприємства, а також чи додержано вимог Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року та інших нормативно-правових актів, що регулюють такі правовідносини сторін, при виділенні позивачам майнового паю грішми.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 3 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко