Справа № 372/3670/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/621/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 22 17.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Дрозда Р.

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що спірне житлове приміщення - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності третій особі ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

20 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позички вказаного будинку, що підтверджується договором.

20 травня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було підписано акт прийому-передачі будинку, відповідно до якого відповідач повернув третій особі житловий будинок у стані, в якому його отримав, передав ключі та забезпечив повний доступ власника, що підтверджується актом.

22 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди будинку, що підтверджується договором.

22 травня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було підписано акт прийому-передачі будинку, відповідно до якого позивач прийняв від третьої особи житловий будинок і ключі, що підтверджується актом.

Згідно ч.ч.1,2,4,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.219 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Вказані вище правочини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не посвідчені нотаріально і не пройшли державну реєстрацію, хоч стосуються прав на нерухоме майно.

Сторони у спірному житловому приміщенні не зареєстровані, з матеріалів справи не вбачається відомостей про наявність остатніх підстав вважати, що будь-яка із сторін набувала право користування житловим приміщенням, була вселена в нього на законних підставах, що унеможливлює висновок про достатність підстав для виселення із такого приміщення в судовому порядку.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду, що обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів не ґрунтується на законі, оскільки усунення перешкод у користуванні майном за своїм правовим змістом не є тотожним і вселенням у житлове приміщення чи виселенням із житлового приміщення, оскільки стосуються захистів різних видів прав (цивільне право на користування майном і житлове право на користування житловим приміщенням). Будь-якого обґрунтування порушення його житлових прав позивач не навів, у судовому засіданні ґрунтовних пояснень по суті позову надати не зміг.

Таким чином, висновки суду першої інстанції повністю відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір, повно та всебічно дослідив й оцінив обставини справи, надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: