Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телепрограми «Черное зеркало» про те, що «ОСОБА_4 напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина ОСОБА_4 в массовом убийстве людей» та зобов'язати ОСОБА_5 протягом одного місяця після вступу рішення суду в законну силу спростувати недостовірну інформацію таким самими способом, яким вона була розповсюджена: повідомити в ефірі телепрограми «Черное зеркало», що поширена ОСОБА_5 інформація про те, що: «ОСОБА_4 напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина ОСОБА_4 в массовом убийстве людей»визнана судом недостовірною.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що в розповсюдженій інформації міститься твердження про те, що ОСОБА_4 приймав участь у масових вбивствах людей, тобто вчинив тяжкий злочин, а отже має місце твердження про об'єктивний факт, який порочить особу, оскільки вчинення злочину є порушенням закону, і це завдає шкоди позивачу, так як справляє враження у суспільства, що позивач чинить аморально, зневажає закон, не додержується законодавства та Конституції України.

Позивач вважає розповсюджену ОСОБА_5 в ефірі телепрограми «Черное зеркало» інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми «Черное зеркало» на телеканалі «Інтер» про те, що «ОСОБА_5, вы только что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонными блоками и прочим, чтобы только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит» та зобов'язати ОСОБА_4 протягом одного місяця з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію про те, що «ОСОБА_5, вы только что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонными блоками и прочим, чтобы только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит».

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що він, як народний депутат України, приймав участь у програмі «Черное зеркало», яка виходила в прямому ефірі телеканалу «Інтер», під час якої ОСОБА_4 - народний депутат України, вдаючись до неправомірних висловлювань поширив про нього недостовірну інформацію, а саме: «ОСОБА_5, вы только что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонными блоками и прочим, чтобы только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит».

Позивач вважає, що вищевказані висловлювання ОСОБА_4 носять категоричний, беззаперечний характер нібито встановлених і підтверджених фактів, які є недостовірними та такими, що принижують його честь та гідність.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телепрограми «Черное зеркало» про те, що «ОСОБА_4 напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина ОСОБА_4 массовом убийстве людей» і зобов'язано ОСОБА_5 протягом одного місяця після вступу рішення суду в законну силу спростувати недостовірну інформацію, а саме: повідомити в ефірі телепрограми «Черное зеркало», що поширена ОСОБА_5 інформація про те, що «ОСОБА_4 напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина ОСОБА_4 в массовом убийстве людей» визнана судом недостовірною.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. ст. 3, 32, 34 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію; фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь або ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому ж сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Конвенції захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість, оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

З цього питання за роз'ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27. 02. 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернуто увагу на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

При цьому, засоби масової інформації повинні повідомляти інформацію та ідеї з питань, що становлять громадський інтерес, і не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, а й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Лінгенс проти Австрії та Українська прес-група проти України) і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження з вказівкою, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телепрограми «Черное зеркало» телевізійного каналу «Інтер», внаслідок обговорення подій, що сталися 02 травня 2014 року на Куликовому полі у м. Одесі та у місті в цілому, мали місце висловлювання двох політиків з різними політичними поглядами, а саме, народних депутатів України ОСОБА_5 з «Опозиційного блоку» та ОСОБА_4 з «Блоку Петра Порошенка» з приводу вказаних подій, в результаті чого мали місце висловлювання ОСОБА_5: «ОСОБА_4 напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина ОСОБА_4 в массовом убийстве людей» і висловлення ОСОБА_4: «ОСОБА_5, Вытолько что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонными блоками и прочим, чтоб только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що сторони по справі у контексті зазначених висловлювань фактично надавали оцінку діям один одного як політиків, в тому числі стосовно зазначених подій, фактичних обставин цих подій та їх наслідків, а не звинувачували один одного, зокрема, у безпосередній участі у вчиненні злочинів (участі ОСОБА_5 16 лютого 2014 року у побитті людей чи участі ОСОБА_4 02 травня 2014 року у масовому вбивстві людей), а оціночні судження не є предметом судового захисту, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова