АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2183/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Центральний відділ ДВС Черкаського МРУЮ, Солом'янського районного Відділу ДВС м. Київ Управління ДВС ГУ Юстиції у м. Києві, Відділу ДВС Лисянського РУЮ ГТУЮ в Черкаській області, треті особи: ОСОБА_6, управління соціального захисту населення Соснівського району департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до відділу ДВС Лисянського районного управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції, центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського МРУЮ, треті особи: ОСОБА_6, управління соціального захисту населення Соснівського району департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.10.1996 року по справі №2-1490 він мав сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно починаючи з 24.09.1996 року до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_6 було видано виконавчий лист, який, в свою чергу, нею ж, був направлений для примусового виконання до Центрального відділу ДВС Черкаського МУЮ у м.Черкаси, а саме по місцю проживання та роботи позивача.

У 2001 році ОСОБА_8 змінив своє місце роботи і місце проживання, переїхавши до м.Київ. Саме з цих причин лише у 2013 році було передано по територіальності виконавчий лист для виконання, а саме до ВДВС Солом'янського РУЮ м.Києва, яке в свою чергу у 2013 році надіслало на виконання виконавчий лист до ВДВС Лисянського РУЮ, де і виконується на даний час.

Позивач зазначав, що він періодично не мав постійного офіційного доходу та надсилав кошти як сплату аліментів ОСОБА_6, за її ж згодою, шляхом поштових переказів.

Центральним відділом ДВС Черкаського МУЮ ОСОБА_8 було нараховано заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 54 974,80 грн., однак до даного розрахунку не враховано суму коштів, які були ним перераховані добровільно на суму 12 750,00 грн.

ОСОБА_8 зазначив в своєму позові, що йому не було відомо про те, що нараховується заборгованість, жодних повідомлень державні виконавці йому не надсилали та іншим шляхом (телефонним) не повідомляли. Лише у 2014 році йому стало відомо про обставини справи.

Також позивач зазначив, що ніде не працює, проживає з матірю, яка постійно хворіє та потребує стороннього догляду, а він єдиний, хто може її доглядати, а також зазначив, що через відсутність роботи в сільській місцевості та постійне перебування біля матері сімя проживає на материну пенсію, що не дає змоги навіть купити необхідні ліки.

Із сумою боргу категорично не згоден, оскільки він періодично сплачував аліменти. Чому виконавча служба не здійснювала своєчасне стягнення із його заробітної плати, йому не відомо.

Крім того, ОСОБА_6 отримувала соціальну допомогу від держави, всього на суму 11 792,10 грн.

ОСОБА_8 просив суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_8 задоволено повністю.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, у серпні 2016 року ОСОБА_6, через свого представника ОСОБА_7, звернулася з апеляційною скаргою.

Мотивуючи її тим, що ОСОБА_8 достеменно було відомо про існування виконавчого листа, відповідно до якого з його заробітної плати, до листопада 2001 року, стягувались аліменти на дочку. А після звільнення з роботи, в період з грудня 2001 по грудень 2013 року, аліменти він не сплачував свідомо.

Крім того 25 лютого 2016 року Соснівським районним судом міста Черкаси, на підставі ст.196 Сімейного кодексу України та за позовом ОСОБА_6 ухвалене рішення по справі № 712/15928/13-ц , яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_8 9 390,00 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів, що набрало законної сили.

Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем надано докази того, що ним сплачувалися аліменти на суму 12 750,00 грн., які не були враховані під час визначення суми боргу.

На думку апелянта, даний висновок суду не відповідає дійсності, оскільки «папірці», які суд називає доказами сплати, жодним чином не можуть вважатися доказами та не несуть в собі жодної інформації на спростування факту несплати ОСОБА_8 аліментів, оскільки:

- на жодному документі не вказано призначення переказу;

- деякі перекази взагалі відправлялись не ОСОБА_8 (з смт. Лисянки);

- деякі перекази взагалі відправлялись не ОСОБА_6, а «якійсь» іншій фізичній особі;

- всі без виключення перекази, які можливо ідентифікувати як перекази для ОСОБА_6, були проведені ОСОБА_8 для ОСОБА_6 особисто в якості подарункових платежів, а ніяк не в рахунок погашення аліментів на дитину;

- жоден документ(квитанція) не надано ОСОБА_8 як доказ до органів ДВС;

- деякі документи взагалі не ідентифікуються (не видно дати).

Окрім того дані обставини та факти досліджувалися судами всіх інстанцій по справі № 712/15928/13-ц та в зв'язку із цим 17 вересня 2014р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу по справі 6-30715св 14, якою скасував рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 07 травня 2014 року по справі 712/15928/1Зц та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2014 року по справі № 22ц/793/1679/2014 та в своїй ухвалі зазначив:

- «... При цьому суд узяв до уваги квитанції про проведення електронних грошових переказів в період з серпня 2001 року по серпень 2013 року, що свідчить про часткову оплату ОСОБА_8 аліментів шляхом переказу коштів на ім'я позивачки. Однак усупереч вимог ст. ст. 64, 212 ЦПК України не витребував та не дослідив в судовому засіданні оригіналів чи належним чином їх завірених копій, не врахував, що на жодній з квитанцій не вказано призначення платежу, деякі з них неможливо ідентифікувати».

Також той факт, що ОСОБА_8 ніде не працює та має на утриманні матір пенсіонерку є безпідставним на недоведений жодним допустимим та належним доказом.

Згідно інформації ПФУ ОСОБА_8 протягом періоду липень 2001р. - грудень 2013р. був працевлаштований майже весь час без перерви та працював на більш ніж 10-ти підприємствах в різних містах України, при цьому абсолютно не турбуючись про сплату аліментів на утримання дитини.

Крім того апелянт в своїй апеляційні скарзі зазначає про порушення правила підсудності при зверненні з позовом до суду та про те, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить та ніколи не містив норму, що передбачала б обов'язкове чи факультативне зупинення виконавчого провадження по стягненню аліментів у випадку, коли має місце несплата боржником аліментних виплат, в той час як стягувачка отримує допомогу від держави в зв'язку саме з цією несплатою.

А, те, що ОСОБА_6 отримувала соціальну допомогу від держави в розмірі 11 792,10грн. свідчить не про підставу для звільнення від сплати заборгованості по аліментах, а саме про наявність такої заборгованості та про злісне ухилення боржника ОСОБА_6 від сплати аліментів, і, як наслідок, - компенсацію від держави за дії батька-злочинця.

Апелянт просить суд:

1. Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016р. скасувати.

2. Ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_8 в позові в повному обсязі.

3. Вирішити питання судових витрат.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.10.1996 року по справі №2-1490 ОСОБА_8 мав сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно починаючи з 24.09.1996 року до досягнення дитиною повноліття, у звязку з чим судом був виписаний виконавчий лист, який ОСОБА_6 був поданий на виконання /а.с.9-10/.

Але обовязків, що були покладені на нього цим судовим рішенням, ОСОБА_8 не виконував та аліментів не сплачував, що визнається самим позивачем. У звязку з чим у ОСОБА_8 виникла заборгованість перед стягувачем ОСОБА_6 у сумі 48 531,95грн., розмір якої був визначений головним державним виконавцем Вдовиченко Н.М. /а.с.80/.

З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2014р. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу по справі 6-30715св 14, якою скасував рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 07 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2014 року, а справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, треті особи: Департамент соціальної політики Черкаської міської ради, відділ ДВС Соломянського районного управління юстиції в м. Києві про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

А рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2016 року, яке вступило в законну силу 20 квітня 2016 року /а.с. 125-127/ , було вирішено спір у даній справі та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 9 390 грн., та судові витрати в розмірі 551,20 грн. При цьому в ході розгляду цієї позовної заяви судом було встановлено період прострочення зі сплати аліментів з 01.02.2004 року по 31.03.2013 року та розмір заборгованості станом на дату ухвалення рішення, тому відповідно до вимог ст..61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до положень ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що, враховуючи наявну заборгованість перед ОСОБА_6, позивач ОСОБА_8 звернувся з цивільним позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами до трьох відповідачів: Центрального відділу ДВС Черкаського МРУЮ, Солом'янського районного Відділу ДВС м. Київ Управління ДВС ГУ Юстиції у м. Києві, Відділу ДВС Лисянського РУЮ ГТУЮ в Черкаській області.

При цьому, посилаючись на вимоги ч.9 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ч.2 ст.197 СК України, ОСОБА_8 просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам.

Розглянувши даний позов до вказаних відповідачів, суд першої інстанції задовольнив вказані позовні вимоги та звільнив ОСОБА_8 від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 48 531,95 грн., пославшись на зазначені позивачем норми матеріального права. Але при цьому суд припустився помилки та неправильно застосував як норми матеріального, так і норми процесуального права.

Ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами статті 74 Закону про виконавче провадження, відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 (з наступними змінами) "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб". При цьому він не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості.

Спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, або у позовному провадженні.

Але інших вимог, крім вказаних у позовній заяві, в тому числі щодо правильності визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_8 не заявляв і суд їх не розглядав.

За змістом ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Але, враховуючи зазначені розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та ту обставину, що вимога про звільнення від сплати аліментів безпосередньо стосується прав стягувача, то такий позов має бути заявлений саме до стягувача, тобто в даному випадку до ОСОБА_6, а не до органів виконавчої служби, як завив ОСОБА_8

Згідно ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Але позивач ОСОБА_8 клопотання про залучення в якості належного відповідача безпосередньо стягувача ОСОБА_6 не заявляв і позовних вимог саме до вказаної особи не ставив, зазначивши її процесуальний статус як третьої особи.

А суд, в силу положень ст.33 ЦПК України та з урахуванням принципу диспозитивності передбаченого ст.11 ЦПК України, з власної ініціативи не має права залучати особу як відповідача.

Згідно ч.2 ст.33 ЦПК України після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

Відповідно до ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Таким чином заміна неналежного відповідача або притягнення другого відповідача (співвідповідача) допускається лише на стадії розгляду справи судом першої інстанції до постановлення рішення суду. А на стадії апеляційного перегляду судового рішення усунути зазначене порушення прав вказаних осіб неможливо.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому, враховуючи допущені судом першої інстанції при ухваленні рішення порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення належить скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8 до Центральний відділ ДВС Черкаського МРУЮ, Солом'янського районного Відділу ДВС м. Київ Управління ДВС ГУ Юстиції у м. Києві, Відділу ДВС Лисянського РУЮ ГТУЮ в Черкаській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, які не є належними відповідачами по даній справі.

Відповідно до норм ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому, задовольняючи вимоги апеляційної скарги з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаного позову належить стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 сплачений останньою судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 гривень 33 коп.

Керуючись ст. ст. 88, 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Центральний відділ ДВС Черкаського МРУЮ, Солом'янського районного Відділу ДВС м. Київ Управління ДВС ГУ Юстиції у м. Києві, Відділу ДВС Лисянського РУЮ ГТУЮ в Черкаській області, треті особи: ОСОБА_6, управління соціального захисту населення Соснівського району департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про звільнення від сплати заборгованості за аліментами скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 сплачений судовий збір у розмірі 606 гривень 33 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :