Справа № 194/2283/14-ц
Провадження№2/194/14/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року м. Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Пономаренко І.П.

за участю: секретаря судового засідання Сафонової А.Г.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк», про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, суд, -

В С Т А Н О В И В :

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, проживала та вела сумісне господарство з 2004 року по 2012 рік. За час спільного проживання з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 сторони придбали автомобілі Chevrolet Aveo SF69Y та Mitsubishi Pajero Sport, а також було збудовано та введено в експлуатацію магазин «Єлена», що розташований за адресою: вул. Лермонтова, 8б в м. Тернівка.

На даний час їх сімейні стосунки фактично припинені, у звязку з чим на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України та з урахуванням збільшених позовних вимог, просить встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу за період з 2004 року по січень 2012 рік, визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину магазину «Єлена», ? частину автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y та ? частину автомобіля Mitsubishi Pajero Sport.

Відповідач у письмових запереченнях проти позову та у додатку до заперечень, з урахуванням збільшених позовних вимог, посилається на їх безпідставність та необґрунтованість. В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що до 2007 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5, шлюб з якою був розірваний лише 13 липня 2007 року. Після розірвання шлюбу однією сімєю з ОСОБА_3 не проживав, спільне господарство не вів, єдиного грошового бюджету не мав, а відтак і інші вимоги щодо розподілу майна не визнає, оскільки відсутні правові підстави. Також посилається на той факт, що автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 був придбаний ним 07 жовтня 2005 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5; автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, державний номерний знак НОМЕР_2 придбаний 18 червня 2013 року за власні кошти. Магазин «Єлена», що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Тернівка, вул. Лермонтова, 8б придбаний за кошти, отримані ним на підставі кредитного договору, обовязкові платежі за яким, позивачем сплачувались з особистих коштів: від отриманих страхових виплат у звязку із пошкодженням здоровя, викликаним виробничою травмою, з пенсії та доходів, отриманих від здійснення підприємницької діяльності. Спірний магазин він будував особисто для здійснення своєї підприємницької діяльності. У зв»язку з чим просить в позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на ? частину магазину «Єлена», ? частину автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y та ? частину автомобіля Mitsubishi Pajero Sport. Щодо вимог про призначення у цій справі товарознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна, то представник позивача заявив в судовому засіданні про недоцільність признання експертизи та відмову від вказаного пункту.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Також пояснила, що в судовому засіданні жодним чином не доведено наявність між позивачем та відповідачем усталених відносин, притаманних подружжю. У зв»язку з чим просила в позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи письмові докази, вислухавши пояснення свідків, приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

В судовому засіданні, за результатами дослідження наданих сторонами доказів, встановлено наступне.

За положеннями статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Для встановлення судом факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу необхідний приблизний перелік необхідних доказів, таких як: докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового і особистого характеру, тощо).

На підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, позивач посилається на копію акту, складеного 13 лютого 2012 року начальником ЖРЕУ № 5 та головним інженером ЖРЕК № 2 ОСОБА_6, а також мешканцями квартир № 20 та № 22 по вул. Пушкіна, 3а в м. Тернівка Дніпропетровської області ОСОБА_7 та ОСОБА_8, згідно якого зазначені особи підтвердили факт проживання ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 з 2004 року по 2012 рік за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.54).

Разом з тим, даючи оцінку даному доказу, суд критично відноситься до зазначеного копії акту, так як клопотання з боку позивача про виклик зазначених осіб в судове засідання для допиту їх в якості свідків не заявлялось, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 в судовому засіданні своїх пояснень не надавали, до присяги не приводились та не попереджались про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, а тому, суд не може визнати акт від 13 лютого 2016 року доказом, підтверджуючого факт спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки особи, вказані в акті не несуть відповідальності за інформацію, зазначену в цьому акті.

Також в матеріалах справи міститься копія постанови Тернівського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 17 лютого 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи, на яку посилається позивач як на доказ своїх позовних вимог та якою, на думку позивача, підтверджується факт її спільного проживання з відповідачем за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.129).

З зазначеної постанови вбачається, що під час перевірки було встановлено, що позивач ОСОБА_9, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але з 2002 року по квітень 2011 року вона співмешкала з ОСОБА_4 та проживала за його адресою: АДРЕСА_2. Також вказано, що 10 травня 2011 року ОСОБА_9 помирилася з димовим та повернулася жити до нього, а 12 травня 2011 року між ними відбулася бійка.

Даючи оцінку вказаному доказу, суд вважає, що зазначена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи не може бути доказом, підтверджуючим спільне проживання сторін у спірний період, оскільки не встановлює преюдиційний факт в розумінні статті 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Під час розгляду зазначеної справи були допитані свідки: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - за клопотанням сторони позивача, а також ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - за клопотанням сторони відповідача.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона є рідною тіткою позивача, їй відомо, що позивач - ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_4 проживали однією сімєю як чоловік та дружина з 2003 року по 2014 рік, вели спільне господарство, спільну підприємницьку діяльність, приїжджали до неї у гості в с. Богданівка. Також пояснила, що їй було відомо про те, що на час знайомства сторін, ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. 01 січня 2014 року ОСОБА_3 вітала її з днем народження та передавала привіт від ОСОБА_4, тому вона подумала, що вони проживають разом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, яка є рідною сестрою позивача, показала, що ОСОБА_3 познайомилась у 2003 році з ОСОБА_4 на роботі, а потім стали проживати разом однією сімєю у квартирі ОСОБА_4 з 2004 року по 2013 рік, разом працювали та їздили відпочивати. Сестра працювала в їх спільному магазині і як продавець, і бухгалтер, приймала замовлення. Також ОСОБА_11 показала, що у неї до відповідача були неприязні відносини, оскільки він їй не сподобався, тому з ним вона майже не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_12 показав, що він проживає у сусідньому підїзді з відповідачем з 2012 року, а до цього часу переважно проживав на хуторі «Самарський», має дружні відносини з відповідачем, ОСОБА_4 ніколи йому не казав, що ОСОБА_3 є його дружиною. Також пояснив, що бачив він її лише один раз.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_13 показав, що він є сусідом відповідача з 2012 року, два рази на тиждень заходив до нього в квартиру та ніколи там не бачив ОСОБА_3 Взагалі, йому з самого початку відомо, що ОСОБА_4 з тривалий час проживає сам. До липня 2012 року про те, з ким проживав відповідач, йому не відомо.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 пояснила, що вона є сусідкою відповідача, проживає в одному під»їзді з ним. Вона мешкає в будинку № 3а по вул. Пушкіна в м. Тернівка Дніпропетровської області з 1973 року, а з 1999 року не працює та переважно знаходиться вдома. З ОСОБА_3 не знайома, а ОСОБА_4 після розлучення з дружиною, як їй відомо, мешкає сам. Вікна її квартири виходять на двір, а тому вона ніколи не бачила, щоб ОСОБА_4 возив у машині жінок. Також вона завжди бачила, що відповідач був завжди один.

Даючи оцінку вказаним доказам, суд не може прийняти до уваги показання свідків зі сторони позивача - ОСОБА_10 та ОСОБА_11, оскільки вони є її близькими родичами, та їх свідчення щодо дат та періодів спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах не співпадали з періодами, зазначеними самим позивачем у позові. До того ж, свідок ОСОБА_11, яка є рідною сестрою позивача вказала на неприязні стосунки між нею та відповідачем у цій справі. Крім того, свідки показали, що переважна частина обставин по справі їм відома з розповідей позивача ОСОБА_3

До показань сусідів відповідача ОСОБА_12 та ОСОБА_13, суд також ставиться критично, оскільки вони до 2012 року не проживали у будинку з відповідачем та їм не було відомо з ким мешкав відповідач до цього часу, тобто їх показання виходять за межі позовних вимог.

Таким чином, аналізуючи досліджені вище докази, надані сторонами та визнані судом допустимими в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що ті обставини, що сторони з 2004 року по 2012 рік проживали спільно та вели спільне господарство, а також мали єдиний сімейний бюджет, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі, не підтверджуються наданими сторонами доказами, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також, як наслідок, у звязку з тим, що позивачем не доведений факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем, то і відсутні підстави для поділу спірного майна в порядку статті 74 Сімейного кодексу України.

Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд приймає до уваги наступне.

Згідно досліджених в судовому засіданні доказів, автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y, державний номерний знак НОМЕР_3 був придбаний ОСОБА_4 07 жовтня 2005 року, що підтверджується інформацією, наданою Павлоградським ЦНП № 1210 Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області (вих. № 14/10-712 від 27 травня 2015 року), відповідно до якої на ім»я ОСОБА_4 зареєстрований автотранспорт Chevrolet Aveo SF69Y, державний номерний знак НОМЕР_3, згідно свідоцтва про реєстрацію КХС 757273 від 07 жовтня 2005 року (а.с. 68).

Відповідач ОСОБА_4 до 13 липня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Їх шлюб розірвано 13 липня 2007 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 064337 від 13 липня 2007 року, актовий запис № 99 (а.с. 100).

Тобто, автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, державний номерний знак НОМЕР_3 був придбаний відповідачем в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тому, враховуючи, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за час шлюбу з ОСОБА_5, положення статті 74 Сімейного кодексу України в даному випадку не застосовуються, у звязку з чим в цій частині позову суд відмовляє.

Щодо автомобіля Mitsubishi Pajero Sport, державний номерний знак НОМЕР_4, в судовому засіданні встановлено, що цей транспортний засіб був придбаний відповідачем 18 червня 2013 року, про що свідчить інформація, надана Павлоградським ЦНП № 1210 Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області (вих. № 14/10-712 від 27 травня 2015 року), (а.с. 68).

Тобто, зазначений автомобіль був придбаний відповідачем у 2013 році, хоча, як зазначає позивач, їх спільне проживання однією сімєю з відповідачем припинилось у січні 2012 році.

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частини автомобіля Mitsubishi Pajero Sport в порядку статті 74 Сімейного кодексу України не грунтуються на законні, а тому також не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ? частину магазину «Єлена», який розташований за адресою: Дніпропетровська область м. Тернівка вул. Лермонтова буд. 8б, суд приймає до уваги наступне.

Сторона відповідача наполягає на тому, що магазин був придбаний та побудований відповідачем для здійснення своєї господарської діяльності, а майно фізичної особи-підприємця, яке придбане як субєктом підприємницької діяльності та яке використовується в цій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його власність. При цьому, в разі придбання такого майна за спільні гроші подружжя, майно переходить у приватну власність субєкта господарювання. В обґрунтування своєї позиції посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, а також в рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця.

Суд з цього приводу приймає до уваги наступне.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від яких регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті такого майна.

Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу (спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу), але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

З матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем з 19 березня 2002 року, про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 032487 (а.с. 99).

Згідно договору оренди землі від 20 вересня 2008 року, ОСОБА_4 як фізична особа-підприємець (Орендар) приймає від Тернівської міської ради (Орендодавець) в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування магазину промислових товарів, яка знаходиться за адресою: м. Тернівка, вул. Лермонотова (район ж.б №8а та ж.б. №10 а), згідно рішення Тернівської міської ради № 674-ХХХУІ/V від 10 вересня 2008 року, кадастровий номер - .01.025.0068 (земельна ділянка загальною площею 0,0252 га, строк оренди - 49 років), (а.с. 88).

У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нежитлова будівля, промисловий магазин, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Тернівка, вул. Лермонтова, 8б належить на праві приватної власності за ОСОБА_4, про що також свідчить витяг про державну реєстрацію прав КП «Тернівське бюро технічної інвентарізації» № 28688839 від 17 січня 2011 року (а.с. 92 - 93).

Таким чином, земельна ділянка, на якій побудована спірна нежитлова будівля, яка використовується відповідачем як магазин, орендується відповідачем як фізичною особою-підприємцем, а магазин, який розташований за адресою: м. Тернівка, вул. Лермонтова, №8б побудований фізичною особою підприємцем та використовується ним для здійснення своєї комерційної діяльності.

Майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Тобто, слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-79 цс 13.

Проте, сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752 цс 15.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

В матеріалах справи відсутні докази того, що спірний магазин був придбаний та побудований внаслідок спільної праці позивача з відповідачем, або індивідуальних зусиль позивача.

Наявні в матеріалах справи трудові договори між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10 грудня 2010 року, 09 червня 2011 року, 10 січня 2011 року підтверджують тільки те, що позивач була найманим працівником в магазині відповідача з встановленим мінімальним розміром заробітної плати (а.с. 96-98).

Позивачем також не надано доказів, що вона своїми особистими коштами або спільними коштами з відповідачем приймала участь у придбанні спірного майна.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач як фізична особа-підприємець брав в ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 211034 грн. для поповнення оборотних засобів задля ремонту магазину, про що свідчить відповідний кредитний договір від 04 жовтня 2011 року № DNQТ LES00316 (а.с. 101), а також укладав договір іпотеки від 03 жовтня 2011 року, предметом якого є нерухоме майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності: спірний промисловий магазин (а.с. 102).

Також судом встановлено, що невід'ємною частиною кредитного договору є графік погашення кредиту (а.с. 103), відповідачем кредит виплачений у повному обсязі (а.с. 104) та виплачувався, згідно графіку погашення кредиту за його особисті кошти та за кошти, отримані ним як фізичною особою-підприємцем при здійсненні своєї комерційної діяльності. Про зазначене свідчать наступні документи: - згідно даних УПФУ в м. Тернівка Дніпропетровської області, ОСОБА_4 знаходиться на обліку в УПФУ та отримує пенсію за віком за списком № 1 при повному пільговому стажі. Його дохід у період з січня 2010 року по грудень 2010 рік складає 40837,50 грн., з січня 2011 року по грудень 2011 рік складає 41870,62 грн. (довідки УПФУ в м. Тернівка а.с. 89 - 90); - відповідно довідки про доходи, виданої відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Тернівка № 507/06-21 від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_4 одержав відшкодування втраченого заробітку у розмірі 15965,64 грн. за період з січня 2010 року по грудень 2010 рік (а.с. 91). З січня 2011 року по грудень 2011 рік відповідне відшкодування втраченого заробітку складало 17562,74 грн. (довідка № 508/06-21 від 25 листопада 2015 року (а.с. 94).

Таким чином, керуючись вимогами законодавства, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, враховуючи, що стороною позивача ні на момент подання позовної заяви, ні під час судового розгляду, не було надано в межах заявлених позовних вимог належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого позивачем судового збору при поданні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк», про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його проголошення.

Головуючий суддя: І.П. Пономаренко