Справа №487/8230/15-ц 11.07.2016 11.07.2016 11.07.2016
Провадження №22-ц/784/1588/16
Справа №487/8230/15-ц Головуючий у першій інстанції: Корнешова Т.В.
Провадження № 22ц/784/1588/2018 Доповідача апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року у справі за його позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про встановлення майнової поруки припиненою,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» третя особа - ОСОБА_4, про встановлення майнової поруки припиненою.

ОСОБА_3 мотивував свої вимоги тим, що 25 квітня 2008 року він та ОСОБА_4 уклали з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником, якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк), договір поруки, яким забезпечено виконання кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_4, за умовами якого остання отримала 100000 грн. кредиту на строк до 25 квітня 2017 року, зі сплатою 15 % річних. На підставі зазначеного договору поруки він та ОСОБА_4 передали в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1. В червні 2011 року Банк звертався до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_4, в якому просив звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що Банк пред'явленням вказаного позову змінив строк виконання основного зобов'язання, але протягом 6-місячного строку, як це передбачено ч.4 ст. 559 ЦК України, вимог до нього не пред'явив, та на положення ст. 17 Закону «Про іпотеку» позивач просив суд визнати поруку припиненою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Позивач посилається на те, що висновки суду не відповідають положенням ч.4 ст. 559 ЦК України.

Перевіривши матеріалами справи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що її слід відхилити із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, укладено кредитний договір №NKN0G9, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення 25 квітня 2017 року (а.с. 10-13).

25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно умов останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив встановити припиненою майнову поруку за вказаним іпотечним договором на підставі положень ст. 17 Закону та ч.4 ст. 559 ЦК України, посилаючись на те, що 06 червня 2011 року Банк звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 яка є предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором. Дана обставина, як зазначає позивач, свідчить про те, що з дати звернення Банку із вказаним позовом, тобто з 06 червня 2011 року, наступив строк виконання кредитного договору. Але оскільки Банк протягом шести місяців не звернувся до нього (позивача) з вимогою про виконання зобов'язання, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір іпотеки є припиненим.

Між тим, у п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №9 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3, оскільки положення, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, не можуть бути підставою для припинення іпотечного договору, укладеного 25 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, тому що даний іпотечний договір є договором майнової поруки.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду не підлягають задоволенню, оскільки є наслідком помилкового тлумачення цивільного права.

Із врахуванням наведених обставин, колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. А тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко