22-ц/775/909/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції: Копилова Л.В.
Доповідач: Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Гаврилової Г.Л., Сороки Г.П.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и в :

В червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі: ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що 05 червня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2203002, за яким остання отримала кредит в сумі 160 000 грн. зі сплатою 17 відсотків річних за користування кредитними коштами на 10 років. У той самий день, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами був укладений договір іпотеки № 2203002, предметом якого є земельна ділянка та житловий будинок № 50, розташовані по вулиці Радянській в селі Широкине Новоазовського району Донецької області. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, своєчасно не виплачувала тіло кредиту та відсотки за його користування, в неї виникла заборгованість. Просив стягнути з ОСОБА_1 достроково заборгованість за кредитним договором станом на червень 2016 року в розмірі 144 301,06 грн., що складається з 120 000 грн., як заборгованості за кредитом; 24300,96 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом.

В ході розгляду справи ПАТ «Державний ощадний банк України» уточнив позов та просив достроково стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 02 серпня 2016 року в загальному розмірі 147 998,33 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитом в сумі 147 998, 33 грн, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 120 000,10 грн, нарахованих відсотків за користування кредитом в сумі 27 998, 23 грн. Розподілено судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір в сумі 2 164, 52 грн.

З даним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при розгляді справи було зроблено невірний висновок про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав, оскільки при наявності цілком забезпеченого фінансового зобов'язання в іпотечному договорі стягнення суми заборгованості в судовому порядку є зловживанням правом та такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник відповідача - адвокат Акулов Ю.О. в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову банку.

Представник позивача Александрова І.О., діюча на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції просила скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 05 червня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2203002, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 160 000 гривень зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 17 % річних строком на 10 років. Пунктом 1.5. договору встановлений обов'язок відповідача повертати позику частинами щомісячно (а.с.5-11). Згідно п.п.4.2.2. Кредитного договору, укладеного між сторонами, банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 календарних місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

З метою забезпечення взятих зобов'язань за вказаним договором, 05 червня 2012 року між сторонами укладено іпотечний договір № 2203002, предметом якого є нерухоме майно: земельна ділянка та житловий будинок № 50, розташовані по вулиці Радянській в селі Широкине Новоазовського району Донецької області (а.с.33-36).

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свій обов'язок щодо надання відповідачеві грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором.

В свою чергу, ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань за вказаним вище кредитним договором належним чином не виконувала, не повертала кредитних коштів у порядку, спосіб та строк, встановлені договором, внаслідок чого в неї утворилась прострочена заборгованість. 03 грудня 2015 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, яка задоволена не була (а.с.12)

Згідно розрахунку заборгованості від 16 вересня 2016 року, наданого банком, частина тіла кредиту, що залишився несплачена ОСОБА_1 станом на 02 серпня 2016 року складає 120 000,10 грн, проценти за користування кредитом - 27 998, 23 грн. а всього 147 998,33 грн (а.с.55-58)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, є підстави для дострокового стягнення частини кредиту, що залишився, та процентів за його користування. При цьому місцевий суд вважав, що позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав, у відповідності до вимог закону.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, за змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням також шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

За положеннями ч. 1 ст. 3, ч. 1 ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України..

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як роз'яснено у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем, як позичальником, умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, ПАТ «Державний ощадний банк України», як кредитор, скористався своїм правом на повернення кредитних коштів та обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом дострокового стягнення кредиту.

При цьому наявність рішення про дострокове стягнення кредиту з позичальника не виключає можливості в подальшому задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач обрав не той спосіб захисту своїх прав є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: