УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 12 жовтня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DN81AR03110221, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 63 091 грн строком до 11 жовтня 2012 року.

Позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 123 798,12 грн, з якої 18 420,61 грн - заборгованість за кредитом; 10 928,40 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 118,80 грн - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 843 30,31 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2014 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DN81AR03110221 (а. с. 7−9).

Згідно з умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 63 091 грн строком до 11 жовтня 2012 pоку, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором. А саме позичальник повинен був щомісячно починаючи з наступного місяця у період сплати надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 1 321,31 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 10 вересня 2015 року склала 123 798,12 грн, з якої 18 420,61 грн - заборгованість за кредитом; 10 928,40 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 118,80 грн - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 843 30,31 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а. с. 4−6).

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач проводив останню сплату щомісячного платежу у червні 2008 року.

Відповідач стверджує, і це не оспорюється позивачем, що ним на рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було передано автотранспортний засіб. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18 листопада 2015 року на підставі договору застави автотранспорта від 12 жовтня 2007 року № DN81AR03110221 об'єктом обтяження є транспортний засіб ВАЗ 21112, номер об'єкта НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 30, 31).

Доказів про те, що на предмет застави у передбаченому законом порядку зверталося стягнення суду не надано, але у витягу зазначені зміни 04 листопада 2008 року та 03 вересня 2012 року з терміном дії після змін до 03 вересня 2017 року. Такі зміни відбувалися вже після передачі автотранспортного засобу кредотодавцю.

Як вбачається з розрахунку заборгованості банком було зараховано вартість автомобіля на рахунок погашення заборгованості у травні 2009 року у розмірі 20 062,90 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється, зокрема, у разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно.

За умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами у період з 2 по 16 число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Верховний суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252−255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником до 16 числа кожного місяця наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Висновок судів про початок перебігу позовної давності з липня 2008 року − з моменту порушення права та виникнення у зацікавленої сторони права на позов, є правильним. Позивач звернувся до суду з позовом у жовтні 2015 року.

У листопаді 2015 року відповідач звертався до суду першої інстанції з клопотанням про застосування строку позовної давності (а. с. 27−29).

Суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. МаляренкоА.В.