Справа № 369/8708/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/780/2753/16 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 19 01.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про зобов'язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

у серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 20 квітня 2013 року між сторонами та ОСОБА_4, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.

За умовами даного договору покупець мав здійснити авансову оплату за квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться на стадії будівництва.

Сторони договору зобов'язалися в майбутньому укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири (Основний договір). Термін дії попереднього договору обмежений датою укладення основного договору, але не пізніше ніж 30 грудня 2013 року.

Згідно п. 2.1 попереднього договору, сторони узгодили загальну вартість квартири в сумі 345 950 грн., що є еквівалентом 42 500 дол. США за курсом гривні до долара 8 грн. 14 коп.

Позивач виконала своє зобов'язання щодо оплати вартості квартири на суму 170 955 грн., що є еквівалентом 21 000 дол. США, залишок складає 21 500 дол. США, що є еквівалентом 171 849, 50 грн.

Оскільки, станом на 30 грудня 2013 року основний договір укладено не було, а покупець продовжував виконувати зобов'язання щодо оплати вартості квартири протягом 2014 року, позивач просила зобов'язати ОСОБА_3 укласти з нею основний договір купівлі-продажу квартири, а також визнати, що ОСОБА_2 було сплачено 232 000 грн., а залишок невиконаного обов'язку по оплаті вартості квартири складає 110 804 грн. 50 коп. Зобов'язати ОСОБА_3 провести остаточні розрахунки залишку сум, що підлягають оплаті вартості квартири у національній валюті та узгодити їх з ОСОБА_2.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухваливши нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_2 умови попереднього договору купівлі-продажу щодо сплати належних платежів виконала, а відповідач, в свою чергу ухиляється від укладення основного договору.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що при укладенні попереднього договору між сторонами не було дотримано вимог закону, що форма укладення такого роду договору пов'язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, а саме тому даний договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обраний спосіб захисту своїх прав обраний позивачем шляхом зобов'язання вчинити дії у вигляді визнання сплаченої суми та провести остаточні розрахунки, не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2013 року між сторонами (від імені відповідача діяв ОСОБА_4, як представник) було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до п. 1.2 попереднього договору будинок знаходився на стадії будівництва та споруджувався на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого 18 травня 2011 року.

В попередньому договорі передбачено, що покупець мав здійснити авансову оплату за спірну квартиру.

Сторони зазначеного договору зобов'язалися в майбутньому укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири. Термін дії попереднього договору обмежений датою укладення основного договору, але не пізніше ніж 30 грудня 2013 року.

Згідно п. 2.1 попереднього договору, сторони узгодили загальну вартість квартири в сумі 345 950 грн., що є еквівалентом 42 500 дол. США за курсом гривні до долара 8 грн. 14 коп.

Станом на 31 грудня 2013 року зобов'язання позивача щодо вартості квартири виконані на суму 170 955 грн., що є еквівалентом 21 000 дол. США.

Станом на 30 грудня 2013 року сторонами не були виконані вимоги щодо укладання основного договору, отже відповідно до п. 6.1 попереднього договору він є припиненим.

Вищенаведене підтверджується наявними у справі доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо укладання в майбутньому договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості у вигляді квартири, а сплачені кошти є авансовим платежем за попереднім договором і не тягнуть виникнення майнових прав на об'єкт нерухомості.

Доводи апелянта про те, що з попереднього договору виникає двостороннє зобов'язання сторін укласти основний договір є необґрунтованими, тому що попередній договір не відповідає вимогам чинного законодавства, на що послався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову.

Відхиляючи апеляційну скаргу колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами першою та третьою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З огляду на те, що при укладенні 20 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який є повноважним представником ОСОБА_3 попереднього договору про придбання в майбутньому квартири, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним, а відтак ніяких прав і обов'язків за вказаним договором у сторін не виникло.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Березовенко Р.В.

Приходько К.П.