Справа №490/4645/16-ц 10.10.2016 10.10.2016 10.10.2016
Справа №490/4645/16-ц Головуючий у першій інстанції Гуденко О.А.
Провадження №22-ц/784/2049/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

10 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_5 укладено кредитний договір №NKH3GA00000054, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 11 060 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 12 червня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним кредитним договором, 14 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останні погодилися відповідати за зобов'язання за кредитним договором №NKH3GA00000054 від 13 червня 2007 року, належним їм на праві приватної власності нерухомим майном, та передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором №NKH3GA00000054 від 14 червня 2007 року в загальному розмірі 7 013.67 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61.70 кв.м., житловою площею 42.60 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №NKH3GA00000054 від 14 червня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави правових дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відстрочено виконання рішення суду на період дії мораторію, встановленого Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Оскільки вказаний предмет іпотеки не реалізований, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі ст.34 Закону України «Про іпотеку» просило передати йому в управління зазначений вище предмет іпотеки на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору, а також зобов'язати відповідачів звільнити квартиру від будь-яких осіб чи їх майна.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Також позивач зазначає, що районним судом порушено вимоги ст.34 Закону України «Про іпотеку», якою передбачена можливість передачі предмета іпотеки в управління на період до його реалізації.

Апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи банку у позові, суд першої інстанції вважав, оскільки на час вирішення позовних вимог виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відстрочено на період дії мораторію, встановленого Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а позивачем жодним чином не обґрунтована можливість такого використання квартири за наявності зареєстрованих в ній осіб, які проживають в квартирі - обраний позивачем спосіб захисту передбачений ст.34 Закону України «Про іпотеку» є передчасним.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» (далі - закон України) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.34 цього Закону України визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодаржателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №NKH3GA00000054, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 11 060 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 12 червня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до якого останні надали в іпотеку банку належне їм на праві приватної власності нерухоме майном - квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором №NKH3GA00000054 від 14 червня 2007 року в загальному розмірі 7 013.67 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61.70 кв.м., житловою площею 42.60 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №NKH3GA00000054 від 14 червня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави правових дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Відстрочено виконання рішення суду на період дії мораторію, встановленого Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що в порушення вимог ст.34 Закону України «Про іпотеку» та його вимог про передачу в управління на період реалізації предмет іпотеки, відповідач ухилився від добровільної передачі предмета іпотеки, що є необхідним для виконання рішення суду.

Втім, зі змісту вказаної норми Закону України вбачається, що передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому дана норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті.

Так, надавши належний правовий аналіз наведеному положенню Закону України, колегія суддів приходить до висновку про те, що для його застосування мають настати дві обов'язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна (тобто, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання).

Разом з тим, доказів того, що квартира використовується відповідачами не за призначенням та, що відповідачами вчиняються дії спрямовані на завдання шкоди квартирі, позивачем не надано. Також позивачем не наведено будь-яких посилань, у який спосіб банк має намір отримати дохід від майна, на яке звернуто стягнення за судовим рішенням та виконання якого відстрочено на період дії мораторію, встановленого Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Отже, в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не наведено будь-яких доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації.

За такого, оскільки передача іпотечного майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки та підставою передачі такого майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону України, а позивач не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення ст.34 Закону України «Про іпотеку», то в задоволенні позовних вимог слід відмовити, що вірно констатував і суд першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно встановив обставини справи та дав їм вірну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування судом норм матеріального чи процесуального права при розгляді даної цивільної справи не встановлено, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити, а заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина