Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №314/3490/15-ц
Провадження №22ц/778/166/16 Головуючий у 1 інстанції: Капітонов Є.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.

суддів: Стрелець Л.Г.

ОСОБА_2

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Янцівський гранітний карєр» про стягнення заробітної плати, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди , -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ «Янцівський гранітний карєр», який у жовтні 2015 року доповнив.

Позов обґрунтував тим, що він працював електрослюсарем з 13.12.2013 року по 10.03.2015 року у ПАТ «Янцівський гранітний карєр». Наказом № 8 к від 10.03.2015 року його звільнено з посади електрослюсаря за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Відповідач не сплатив йому заробітну плату у розмірі 5500грн. Крім того, відповідачем не були сплачені у повному обсязі внески до Пенсійного фонду України внаслідок чого позивач отримував допомогу по безробіттю у меншому розмірі.

Посилаючись на ці обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5500 грн, моральну шкоду 30 000 грн, зобовязати відповідача сплатити внески до Пенсійного фонду України із отриманої ним заробітної плати, стягнути з відповідача збитки у вигляді недоотриманої різниці у виплаті допомоги по безробіттю у розмірі 12600грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

31 березня 2016 року від ОСОБА_3 до канцелярії суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з його хворобою, відповідних підтверджуючих цю обставину документів не надано.

Колегія суддів не має процесуальних підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на наступне.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 30 жовтня 2015 року. На виконання ч.4 ст.10 ЦПК України суд апеляційної інстанції сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи: викликав до суду спеціаліста Вільнянського районного центру зайнятості, яка надавала суду пояснення щодо призначення та виплати допомоги по безробіттю, витребував з Головного управління Державної служби України з питань праці в Запорізькій області результати перевірки заяви ОСОБА_3 щодо фактів порушень трудового законодавства відповідачем.

19 лютого 2016 року на виконання ухвали апеляційного суду від 14 січня 2016 року від Головного управління Державної служби України з питань праці в Запорізькій області до суду надійшли матеріали перевірки додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне страхування ПАТ «Янцівський гранітний карєр».

Судове засідання 03 березня 2016 року було відкладено на 31 березня 2016 року за клопотанням ОСОБА_3 для надання можливості позивачу ознайомитись з матеріалами вказаної перевірки.

Отже, справа відкладалася за клопотанням ОСОБА_3 і він належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, доказів на підтвердження поважності причини неявки до суду не надав. Таким чином, повторне клопотання про відкладення розгляду справи не ґрунтується на приписах процесуального закону, у тому числі порушують вимоги щодо розумних строків розгляду справи апеляційним судом, тому підлягає відхиленню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів наголошує про те, що у відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Численні клопотання ОСОБА_3 про збільшення та уточнення позовних вимог спрямовані апеляційному суду не можуть бути предметом розгляду, оскільки вони не були заявлені в суді першої інстанції, що у відповідності до приписів ч.1 ст.303 ЦПК України унеможливлює їх розгляд судом апеляційної інстанції.

Згідно до приписів ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У розумінні ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника та слугує доказом наявності між сторонами трудових відносин.

У відповідності до ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у трудових відносинах з 01.02.2014 року по 10.03.2015 року, що підтверджується наказом №8 від 01.02.2014 року про прийняття ОСОБА_3 на посаду електрослюсаря з 01.02.2014 року та наказом №8к від 10.03.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади електрослюсаря з 10.03.2015, відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_3 за №82 та №83.

В апеляційній скарзі позивач також посилається, що трудові відносини між ним та відповідачем склались з 01.02.2014 року по 10.03.2015 року (а.с.98).

Згідно до матеріалів перевірки Головного управління Державної служби України з питань праці в Запорізькій області трудові відносини між позивачем відбувались з 01.02.2014 року по 10.03.2015 року з погодинною оплатою праці 11,06грн за годину. Мінімальні гарантії з оплати праці дотримані і додатково виплачені 10500грн. премії. Заробітна плата згідно відповідних відомостей повністю виплачена. Інших підтверджень щодо заробітної плати вищого рівня або заборгованості заробітної плати не встановлено (а.с.214а).

Таким чином, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 5500 грн є правильними.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків суду, посилання позивача у судових засіданнях апеляційного суду про те, що вказана заборгованість утворилась за період з 13.12.2013 року по 31.01.2014 року, тобто поза межами трудових відносин, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки такі посилання виходять за межі позовних вимог заявлених в суді першої інстанції. Що в свою чергу не позбавляє права ОСОБА_3 звернутись до суду із відповідним позовом про встановлення та оформлення трудових відносин за цей період в порядку ч.1 п.6 ст.232 КЗпП України. Вказаних позовних вимог в суді першої інстанції у цій справі заявлено не було.

Перевіркою Головного управління Державної служби України з питань праці в Запорізькій області встановлені порушення у нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за лютий 2015 року та 10 днів березня 2015 року (ч.1 ст.83 КЗпП України), виплаті розрахункових коштів без доплати середньої заробітної плати за час затримки (ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України), проте встановлені порушення не були предметом позовних вимог ОСОБА_3 в суді першої інстанції, що не позбавляє його права на судовий захист у разі його звернення з відповідними вимогами. Звернення з такими вимогами у відповідності до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України не обмежені будь-якими строками.

Колегія суддів погоджується з відмовою суду першої інстанції у задоволенні вимог про зобовязання відповідача сплатити страхові внески до Пенсійного Фонду України виходячи з такого.

Встановлено, що внаслідок несплати ПАТ «Янцівський гранітний карєр», як роботодавцем, страхових внесків із заробітної плати ОСОБА_3 за травень, червень 2014 року, листопад, грудень 2014 року та січень березень 2015 року Вільнянським районним центром зайнятості ОСОБА_3 призначено допомога по безробіттю у мінімальному розмірі без урахування страхового стажу за вказані періоди роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

У ч.2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права на отримання у належному розмірі допомоги по безробіттю шляхом зобовязання відповідача сплатити відповідні внески до Пенсійного Фонду України, проте такий спосіб не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України і не призводить до захисту чи відновлення порушеного права позивача з огляду на наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року з подальшими змінами (далі - Законом №1533-ІІІ), за умовами пункту 1 статті 1 якого загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (страхування на випадок безробіття) це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Частиною 1 статті 4 цього Закону передбачено, що страхуванню на випадок безробіття підлягають, у тому числі, особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи - це, зокрема, наймані працівники та особи, які виконують роботи (надають послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, тощо (п. 1 ст. 6 Закону №1533-ІІІ).

Одним із видів такого забезпечення є допомога по безробіттю, на отримання якої, за умовами частини 1 статті 22 Закону №1533-ІІІ, мають право залежно від страхового стажу застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески.

Частиною 1 ст.21 Закону №1533-ІІІ встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Отже, страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем.

За змістом п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 1533-III страхові внески це кошти відрахувань на страхування на випадок безробіття, сплачені згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", кошти єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, спрямовані на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до пропорцій, визначених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI).

У відповідності до ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пенсійний Фонд України у відповідності до приписів п.7 ст.1 цього Закону уповноважений вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру.

Пунктом 5 ст.9 Закону № 2464-VI передбачено , що сплата єдиного внеску здійснюється шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, що відкриті в центральному органі виконавчої влади.

Виходячи з аналізу приписів наведених законів консолідований страховий внесок, до складу якого входить і внесок на соціальне страхування на випадок безробіття сплачується роботодавцем на рахунки органів доходів і зборів, що відкриті в центральному органі виконавчої влади, а не на рахунки Пенсійному Фонду. Тому вимоги про зобовязання відповідача сплатити страхові внески до Пенсійного Фонду України не ґрунтуються на приписах закону.

Клопотання позивача про залучення до участі у справі спеціаліста з бухгалтерського обліку для зясування порядку вираховування та сплати страхових внесків, до складу яких належать внески на соціальне страхування на випадок безробіття, є неприйнятним, з огляду на вимоги позивача про зобовязання відповідача сплатити відповідні внески до Пенсійного Фонду України, оскільки такі внески у відповідності до вищенаведених приписів законів сплачуються не до цієї установи.

Вимоги позову про стягнення з відповідача збитків у вигляді недоотриманої соціальної допомоги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

У відповідності до приписів п.7 ч.1 ст.13 Закону № 2464-VI функції стягнення з платників несплачені суми єдиного внеску покладено на органи доходів і зборів.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 року «Про утворення Державної фіскальної служби» Державна фіскальна служба є правонаступником Міністерства доходів і зборів. Державна фіскальна служба України наділена функціями адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та здійснює державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціальної політики України N 307 від 20.11.2000 року передбачено, що для визначення розміру та тривалості виплати допомоги по безробіттю центр зайнятості користується відомостями персоніфікованого обліку застрахованих осіб, що накопичуються в органах Пенсійного фонду України (п.6.4). Якщо в день призначення допомоги по безробіттю відсутні відомості, що впливають на розмір допомоги по безробіттю, то вона призначається у розмірі, установленому законодавством, до отримання необхідних відомостей, але не більше шести місяців з дня призначення цієї допомоги. Після їх отримання здійснюється перерахунок допомоги по безробіттю (п.6.5).

Після втрати чинності вказаного Порядку 31 липня 2015 року, діє Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, що затверджений Наказом Міністерства соціальної політики України N 613, 15.06.2015 року за положенням розділу ІІ п.9 якого також передбачено, що після надходження уточнених даних про застраховану особу з Державного реєстру здійснюється перерахунок виплати допомоги по безробіттю з дня її призначення.

Таким чином, різниця між розміром допомоги по безробіттю, на яку має право позивач і мінімальним розміром такої допомоги, яку він отримував внаслідок заборгованості роботодавця по сплаті внеску на соціальне страхування на випадок безробіття, не може бути стягнута з відповідача, оскільки вищенаведеними приписами передбачено інший порядок, який регулює перерахунок вказаної допомоги. З огляду на вказане, правових підстав для задоволення у цій справі похідної вимоги про стягнення моральної шкоди не має.

Проте, порушене право позивача на отримання соціальної допомоги по безробіттю у належному розмірі, яке гарантується державою, підлягає судовому захисту в інший спосіб і за правилами іншого судочинства, оскільки спірні правовідносини з нарахування та виплати допомоги по безробіттю наявні між позивачем та державою в особі державних органів, які уповноважені вживати відповідних заходів до роботодавця з метою своєчасної та повної сплати останнім таких внесків, і до компетенції яких належить призначення і виплата такої соціальної допомоги.

Отже право на отримання у належному розмірі соціальної допомоги по безробіттю підлягає захисту в порядку адміністративного судочинства шляхом оскарження бездіяльності органів уповноважених державою за повноту і своєчасність сплати таких внесків та рішень центра зайнятості щодо встановлення розміру допомоги по безробіттю та зобовязання здійснити перерахунок призначеної допомоги по безробіттю та проведення її виплати у гарантованому державою розмірі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: