Справа № 361/5577/15-ц Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/2341/16 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 53 18.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на відрядження та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (далі - ДП "Укрспирт", Підприємство), у якому, враховуючи зменшення позовних вимог (а. с. 1-4, 119-120), просив: скасувати наказ ДП "Укрспирт" від 01 липня 2015 року за № 150-к про звільнення його з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та поновити на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності; стягнути з ДП "Укрспирт" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (01 липня 2015 року) по день ухвалення судом рішення, витрати на відрядження (добові) відповідно до наказу № 500 від 30 грудня 2014 року в розмірі 5800 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 05 травня 2014 року він перебував у трудових відносинах із ДП "Укрспирт", займав посаду інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності. 01 липня 2015 року його викликали до відділу кадрів цього Підприємства, повідомили про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату та видали відповідний наказ. Вважає звільнення незаконним, оскільки про наступне звільнення всупереч вимогам ст. 492 КЗпП України його не повідомляли, жодної вакантної посади не пропонували. Фактично скорочення штату не відбулося. У порушення ст. 47 КЗпП України при звільненні повного розрахунку з ним не проведено, зокрема не оплачено витрати на відрядження.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що Наказом ДП "Укрспирт" від 05 травня 2014 року № 3/12-к ОСОБА_2 призначено на посаду заступника керівника з питань безпеки Борокського МПД ДП "Укрспирт" з 05 травня 2014 року. Наказом Підприємства від 15 вересня 2014 року № 339-к він переведений на роботу до апарату управління ДП "Укрспирт" та призначений на посаду інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності ДП "Укрспирт" з 16 вересня 2014 року. 01 липня 2015 року наказом ДП "Укрспирт" № 150-к ОСОБА_2 звільнено з роботи працівників апарату управління Підприємства з 01 липня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (п. 1.5 наказу). Витяг із цього наказу про звільнення позивач одержав того ж дня 01 липня 2015 року, про що свідчить його підпис про одержання наказу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд обгрунтовано виходив з положень ст. ст. 40, 47, 49, 116, 237 КЗпП України та прийшов до правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували його вимоги.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно із ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду трудових спорів" роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

По справі встановлено, що 05 березня 2015 року виконуючим обов'язки директора - заступником ДП "Укрспирт" Іванюком Р.О. з метою приведення кількості працівників апарату управління ДП "Укрспирт" до фактичних потреб, виходячи із обсягів виробництва та переліку завдань, видано наказ за № 95, яким затверджено нову редакцію штатного розпису управління ДП "Укрспирт", відповідно до якого скорочено відділ забезпечення безпеки місць провадження діяльності ДП "Укрспирт" та посаду інспектора цього відділу, яку займав позивач.

Даним наказом начальника відділу кадрів зобов'язано попередити працівників апарату управління Підприємства про їх можливе звільнення у зв'язку зі скороченням штату.

23 квітня 2015 року на виконання цього наказу та ст. 492 КЗпП України про скорочення посади, майбутнє звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та відсутність вакантних посад позивача ОСОБА_2 персонально було попереджено начальником відділу персоналу ДП "Укрспирт" Мельник Н.М., що вбачається з її доповідної записки.

24 квітня 2015 року у зв'язку з відмовою позивача отримувати попередження про його майбутнє звільнення та відсутність вакантних посад, ДП "Укрспирт" направило ОСОБА_2 дане попередження на його електронну адресу.

27 квітня 2015 року попередження про скорочення посади та наступне звільнення відповідачем ДП "Укрспирт" направлено позивачу ОСОБА_2 поштовим повідомленням за місцем його проживання. Також позивачу разом із цим попередженням було направлено перелік вакантних посад ДП "Укрспирт".

Зазначені обставини щодо скорочення штату та попередження позивача ОСОБА_2 про скорочення посади і майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням штату знайшли своє підтвердження в суді.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 мав переважне право залишення на роботі, позивачем суду не надано.

01 липня 2015 року відповідачем ДП "Укрспирт" перед видачею наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку зі скороченням штату йому для ознайомлення надався перелік наявних вакантних посад, ознайомлюватися з яким він відмовився, бажання працевлаштуватися на запропонованих Підприємством посадах не виявив, причини такої відмови він не пояснив, про що свідчать доповідна записка та акт від 01 липня 2015 року.

За змістом ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2, інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, з роботи у ДП "Укрспирт" у зв'язку зі скороченням штату звільнено із дотриманням вимог ст. 492 КЗпП України.

Підстав для скасування п. 1.5 наказу ДП "Укрспирт" від 01 липня 2015 року за № 150-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення позивача на займаній ним перед звільненням посаді і виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції не встановлено.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України у день звільнення ОСОБА_2 з роботи ДП "Укрспирт" виплачені позивачу належні від Підприємства суми, у тому числі передбачена ст. 44 КЗпП України вихідна допомога при скороченні штату.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення на його користь понесених ним витрат на відрядження (добових) відповідно до наказу № 500 від 30 грудня 2014 року у розмірі 5800 грн., то в цій частині суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про його необґрунтованість.

У п. 2 наказу № 22-к ДП "Укрспирт" від 14 січня 2013 року "Про службові відрядження" встановлено, що після повернення з відрядження працівник в трьохденний термін зобов'язаний подати генеральному директору письмовий звіт про виконану роботу та до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження, та надати авансовий звіт у сектор методології управлінського та бухгалтерського обліку ДП "Укрспирт".

Згідно із п. 2.8 цього наказу витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат.

Доказів перебування ОСОБА_2 у відрядженні на підставі наказу № 500 від 30 грудня 2014 року, здачі позивачем для оплати відрядження письмового звіту про виконану роботу та авансового звіту ОСОБА_2 суду не надано. Факту перебування у відрядженні згідно із цим наказом позивачем у суді не підтверджено, розрахунку витрат на відрядження суду не надано, позов у даній частині позивачем не доведений, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача цих витрат у розмірі 5800 грн. відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Із змісту ч. 1 ст. 2371 КЗпП України вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди працівник має лише у разі порушення його законних прав.

Оскільки порушень вимог законодавства при звільненні ОСОБА_2 з роботи у ДП "Укрспирт" у зв'язку зі скороченням штату судом першої інстанції не встановлено, тому вимоги про стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди теж задоволенню не підлягали.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами та застосував до них відповідні норми права.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в своїх апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: