Справа № 369/4660/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/5009/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 29.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Журби С.О., Олійника В.І.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищенаведеним позовом, в якому просила поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул.Пасічна, 24, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 26, право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках загальною площею 0,1800 га та загальною площею 0,1800 га, які знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24 та вул. Пасічна, 26; залишити за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ГАЗ 5312, залишити за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 26, право власності на 1/2 частину будівельник матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках загальною площею 0,1800 га, загальною площею 0,1800 га, які знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24 та вул. Пасічна, 26; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля ГАЗ 5312.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати його особистим приватним майном земельну ділянку, площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24, земельну ділянку площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 26, будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 26.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_2 та залишено без розгляду її позовну заяву в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на спірних земельних ділянках.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року первісний позов задоволено частково.

Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1. У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано особистим приватним майном ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1800 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24, кадастровий номер :01:004:0087, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346581 та земельну ділянку площею 0,1800 та, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 26, кадастровий номер :01:004:0088, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346582. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться по вул. Пасічній, № 24 у с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:004:0087, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 346581, виданий ОСОБА_3, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га, яка знаходиться по вул. Пасічній, № 26 у с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:004:0088, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346582, виданий ОСОБА_3

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, а рішення апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволені її позовних вимог та в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позов в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний та зустрічний позов, виходив із того, що жодна із сторін не виявила бажання щодо внесення попередньо грошової суми на депозитний рахунок суду, а відповідач за первісним позовом не дав згоди на стягнення з нього компенсації половини вартості автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

Враховуючи вищевикладене та відсутність належної оцінки дійсної ринкової вартості спірного автомобіля підтвердженої відповідними доказами в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК України, суд дійшов до висновку про те, що поділ спірного автомобіля має бути проведений шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Також суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що земельні ділянки, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24 та 26, кадастрові номери :01:004:0087 та :01:004:0088 відповідно, є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки були придбані останнім за його особисті кошти.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Виключення з зазначених положень визначені ст. ст. 57, 58 СК України.

Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Згідно з пп. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 березня 2012 року по 23 грудня 2014 року, від якого мають дитину - Анну-Марію, яка народилась 7 серпня 2012 року.

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1. Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується відповіддю Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в місті Києві від 18 лютого 2015 року за № 10/71.

10 вересня 2012 року ОСОБА_3 придбав земельні ділянки площею 0,1800 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Пасічна, 24 та 26. Ціна вказаних земельних ділянок за договорами купівлі - продажу становить 163 тис. грн. кожна.

Місцевим судом також установлено, що ОСОБА_3 з 6 лютого 2009 року, тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_2, заснував та є генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю «Веройл».

За період з травня по вересень 2012 року, отримав з каси товариства під звіт 356 800 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Веройл» від 18 серпня 2015 року та відповідними видатковими касовими ордерами.

Обґрунтованим своє рішення в частині того, що спірні земельні ділянки є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки були придбані останнім за його особисті кошти, місцевий суд виходив з того, що останній кошти на придбання ділянок за видатковими касовими ордерами (а.с.59 - 61) набув з каси підприємства ТОВ «Вейрол» (а.с.62) учасником та генеральним директором якого є сам ОСОБА_3 (а.с. 53-54), при цьому вказані документи надані в неналежно завірених копіях.

Крім того, при таких обставинах документи, на підставі яких ОСОБА_3 кошти повинні бути оформлені відповідно до встановленого порядку.

Видатковий касовий ордер повинен реєструватись в журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових документів за відповідним реєстровим номером. У разі видачі окремим фізичним особам готівки за видатковим касовим ордером касир вимагає предявити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли був виданий (пункт 3.5 постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті" (далі Постанови), додатки 3,4 до Постанови). Крім того, касовий ордер повинен містити печатку, порядковий номер, особа, яка його одержує, повинна розписатися в книзі реєстрації та видачі ордерів, а також в послідуючому на підтвердження виплати коштів подаються відомості про отримання даної суми працівниками, яким вона була призначена.

При вказаних обставинах, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені видаткові касові ордери вимогам, дотримання яких дає підстави вважати його таким, що оформлений відповідно до встановленого порядку не відповідають.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Обґрунтовуючи підстави спірні земельні ділянки є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки були придбані останнім за його особисті кошти того, що, суд першої інстанції, у порушення вимог статей 57, 60, 62, 64 ЦПК України, не дав оцінки вищенаведеним обставинам та наданим доказам.

Отже, місцевим судом в цій частині не зясовано всі фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та не надано їм оцінки.

Також, згідно положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у разі поділу спільного майна подружжя, що є неподільною річчю, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки жодна із сторін не погодилась на припинення свого права на частку у спільному майні подружжя, жодна з сторін не внесла відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду з метою такої компенсації, колегія суддів вважає, що неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям, тому суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає вказане майно у спільній частковій власності сторін.

Посилання ОСОБА_3 на те, що земельні ділянки придбані ним за кошти, які не являються спільною сумісною власністю подружжя, так як отримані від ТОВ «Веройл», на якому він є генеральним директором, не можуть бути прийняті до уваги, так як ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів.

Крім того, колегія суддів також критично відноситься до наданих доказів представником ОСОБА_3 при повторному розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції, оскільки вказані докази надано ТОВ «Вейройт» за вих. №02/11 від 25.11.2016 року, коли зустрічний позов подано самим ОСОБА_3 - 04.09.2015 року (а.с.40 64), - більше ніж рік судового розгляду в різних судових інстанціях, що є порушенням положень ст. 131 ЦПК України, оскільки докази подаються суду до або під час попереднього судового засідання та відповідно стороною не доведено, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та вважає, що поділ автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1, спірні земельні ділянки має бути проведений шляхом визнання за сторонами права власності ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності.

Оскільки Коробко В.П. не доведено в суді ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення його зустрічних позовних вимог є незаконним, в звязку з чим підлягає скасуванню в цій частині, з ухвалення нового рішення про відмову в їх задоволенні.

В решті, рішення є законним, тому, його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га., яка знаходиться по вул. Пасічна, № 24 в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер :01:004:0087, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346581, виданий ОСОБА_3, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1800 га., яка знаходиться по вул. Пасічна, № 26 в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер :01:004:0088, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346582, виданий ОСОБА_3.

В решті, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: