ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Справа №636/5434/15-ц
Провадження №2/636/329/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2016 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Оболєнської С.А.,

за участю секретаря Гамоліної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», органу опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_2 з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», органу опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.11.2014 року померла її рідна донька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 03.03.2015 року, розпорядженням Чугуївської районної державної адміністрації № 94, її призначено опікуном над ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час оформлення соціальних виплат на дитину вона виявила, що з дебетового карткового рахунку № 978184, на який Управлінням праці та соціального захисту населення у Чугуївському районі Харківської області перераховувались соціальні виплати, ПАТ КБ «ПриватБанк» списував грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним картковим рахунком № 4659, наявного у ОСОБА_3 Внаслідок незаконного списання грошових коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» малолітня ОСОБА_2 не отримувала належного соціального розвитку, харчування, коштів на лікування, в результаті чого у дитини розвинулися серйозні захворювання, дитина стала відставати в розвитку.

Також вказує, що неодноразово зверталася з проханням про допомогу в поверненні грошових коштів до Чугуївської міської служби у справах дітей, але там обмежилися відмовками та відписками, а фактично допомагати не стали, тобто не стали виконувати свої функціональні обов`язки. Внаслідок бездіяльності органів опіки та піклування позивач та члени її родини зазнали найсильніші душевні страждання.

У зв`язку з чим просить суд визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірними, відшкодувати з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь малолітньої ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 6006,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., та моральну шкоду з органу опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області у розмірі 10000,00 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 проти позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В своїх запереченнях посилалася на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 22.01.2013 року укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого на ім`я останньої відкрито кредитний картковий рахунок № 4659 та встановлено кредитний ліміт, який згодом Банк збільшив. Відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ОСОБА_3 погодилася, що дана Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Крім того, зобов`язалася виконувати вимоги вказаних умов, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Деякий час ОСОБА_3 виконувала покладені на неї зобов`язання, активно користувалася кредитними грошовими коштами. З 31.10.2013 року у ОСОБА_3 виникла прострочена заборгованість по оплаті чергового платежу. Оскільки на ім`я ОСОБА_3 було відкрито дебетовий рахунок, Банком, відповідно до п. 1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг, здійснювалося договірне списання грошових коштів. Жодного разу від ОСОБА_3 до Банку не надходило будь-яких заперечень або нарікань щодо списання грошових коштів. Крім того, будучи обізнаною про списання в рахунок погашення заборгованості за картковим рахунком, ОСОБА_3 і надалі користувалася кредитними коштами.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_6 проти позову, в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., заперечувала. Посилалася на відсутність доказів заподіяння з боку органу опіки та піклування моральної шкоди, а також на те, що розмір моральної шкоди взагалі не обґрунтований.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.01.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого на ім`я останньої відкрито кредитний картковий рахунок № 4659 та встановлено кредитний ліміт, який згодом Банк збільшив. Відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ОСОБА_3 погодилася, що дана Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що повністю узгоджується із ст. 634 ЦК України.

Відповідно до Анкети-Заяви, яка особисто була підписана ОСОБА_3, остання зобов`язалася виконувати вимоги вказаних умов, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до виписки по особовому рахунку № 4659, ОСОБА_3 деякий час виконувала покладені на неї зобов`язання, активно користувалася кредитними грошовими коштами.

26.02.2013 року, на підставі підписаної Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 22.01.2013 року, на ім`я ОСОБА_3 відкрито дебетовий карткових рахунок № 978184.

Як вбачається з виписки по дебетовому рахунку, ОСОБА_3 активно користувалася ним та була обізнана про рух грошових коштів по ньому.

З 31.10.2013 року виникла прострочена заборгованість по оплаті чергового платежу по кредитному рахунку № 4659.

З 10.12.2013 року Банком здійснено списання з дебетового рахунку в рахунок погашення заборгованості за кредитним рахунком.

Так, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, а саме:

п.1.1.1.36 картковий рахунок банківський поточний рахунок, на якому рахуються операції з використанням платіжних карт;

п. 1.1.1.62 платіжна карта електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду карти, яка використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника або відповідного рахунку Банка з метою оплати вартості товарів або послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання грошових коштів у готівковій формі в касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених діючим законодавством. В залежності від умов, по яким здійснюються розрахунки з використанням платіжної карти, можуть використовуватися дебетова та кредитна схеми обслуговування;

п. 1.1.1.21 дебетова карта банківська карта Банка, яка може бути персоналізована;

п. 1.1.1.45 кредит (Кредитна лінія, Кредитний ліміт) розмір грошових коштів, наданих Банком Клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та повернення;

п. 1.1.1.46 кредитна карта платіжна карта із встановленим кредитним лімітом.

Відповідно до п. 1.1.3.1.6 вищевказаних Умов, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті Банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з Карткового рахунку у випадках наявності строків платежів по іншим договорам Клієнта в розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах Платіжного ліміту Картрахунку.

Вказаний пункт повністю узгоджується із правовою позицією ВСУ від 10.09.2015 року № 6-301цс15, де чітко вказано, що неузгоджені з людиною (або підприємством) списання грошей в рахунок погашення кредитів, можуть відбуватися тільки в двох випадках: якщо на це є попередня письмова згода, наприклад, в кредитному договорі, або відповідна постанова суду.

Згідно ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

29.11.2014 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 472335, виданим 03.12.2014 року виконавчим комітетом Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області. 03.03.2015 року, розпорядженням Чугуївської районної державної адміністрації № 94, ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та передано дитину на виховання та спільне проживання до сімї опікуна за адресою: вул. Харківська, буд. 127, кім. 409, м. Чугуїв, Харківська область.

Відповідно до наданих позивачем та його представником доказів не вбачається, що за життя ОСОБА_3 була не згодна з діями Банку. Оскільки виписки по дебетовому та по кредитному рахункам свідчать про те, що ОСОБА_3 була обізнана про дії Банку. Тому твердження представника позивача щодо незаконних дій Банку, в результаті чого було спричинено матеріальну та моральну шкоду, є необґрунтованими. Крім того, доказів протилежного, ані позивачем, ані його представником суду не надано.

Що стосується інших доводів позовної заяви щодо бездіяльності органів опіки та піклування, то вони є такими, що не знайшли жодного свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, спростовуються поясненнями самого представника позивача, представника відповідача та матеріалами справи.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди з відповідачів, суд також відмовляє в цій частині, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.95р. (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає в тому числі і в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відшкодування моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність істотного порушення його прав та прав малолітньої дитини в результаті чого можна визнати дії відповідачів незаконними.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, не доведені та безпідставні, оскільки ніяких доказів на їх підтвердження суду не надано, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України це є її обовязком.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 57, 59, 60, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», органу опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області про визнання дій неправомірними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: С.А. Оболєнська