Номер провадження: 22-ц/785/499/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, приватного нотаріуса Брандіс Алли Борисівни про визнання недійсною довідки про сплати паю, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання нікчемним договору, зобов`язання вчинити певні дії та повернення майна, що вибуло з володіння, за участі третьої особи ОСОБА_2 , за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою,

встановила:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаними вимогами до відповідачів, за неодноразово доповненими, зміненими та уточненими позовними вимогами просив визнати недійсною довідку №12 від 13.09.2004 року, видану ЖБК «Жовтневий-23» ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 15.11.2004 року; визнати нікчемними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; зобов`язати КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», надалі КП «БТІ» Одеської міської ради, виключити з реєстру прав власності на нерухоме майно запис про ОСОБА_4 , як про власника квартири АДРЕСА_1 , а також запис про ОСОБА_2 , як наступного власника цієї квартири; визнати нікчемною згоду чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_5 на продаж квартири, яка засвідчена приватним нотаріусом Левченко Н.А. за № 8037 від 29 листопада 2004 року; повернути майно, яке вибуло з володіння позивача, квартиру АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 у спірну квартиру та заборонити ОСОБА_2 чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. В обґрунтування позовних вимог посилався на таке.

Між позивачем та ОСОБА_6 08.02.1986 року укладений шлюб. На момент укладання шлюбу у подружжя не було власного житла, тому сторони вирішили вступити в ЖБК "Жовтневий-23" з метою придбання квартири. 1 червня 1991 року шлюб між сторонами було розірвано. 4 березня 1992 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким розділив пай у розмірі 12 395,49 рублів, що був внесений на ім`я ОСОБА_3 у ЖБК "Жовтневий-23", між позивачем та колишньою дружиною, визнавши за ОСОБА_1 право на частку пайового внеску у розмірі 2 357,19 (радянських) карбованців, за відповідачкою право на частку цього паю в розмірі 10 038,30 карбованців. На момент прийняття рішення судом пайові внески за вказану кооперативну квартиру були сплачені у повному обсязі, а тому згідно з положеннями ст. 15 Закону України "Про власність", що діяв на момент існування вказаних правовідносин, сторони набули право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У квітні 2006 року позивачу стало відомо, що 29.11.2004 року відповідачка здійснила відчуження ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, а 23 грудня 2004 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, згідно з яким позивача було виписано з квартири. Відчуження вказаної квартири стало можливим наслідок того, що відповідачка, яка була членом ЖБК Жовтневий-23" та на чиє ім`я був оформлений пай, неправомірно отримала від керівництва ЖБК довідку № 12 від 13.09.2004 року про сплату паю нею, ОСОБА_3 , у повному обсязі. На підставі цієї довідки відповідачка отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на своє ім`я, що й надало їй можливість в подальшому здійснити її відчуження. Враховуючи зазначене, з метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 таким, який втратив право користування спірною квартирою, усунути їй перешкоди у праві користування квартирою. В обґрунтування позову посилалась на наступне. ОСОБА_2 є власницею спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року. 23.03.2012 року ОСОБА_1 була поновлена реєстрація місця проживання за адресою спірної квартири. Втім, факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 створює перешкоди їй як власниці цього майна у здійснені нею права користування, володіння та розпорядження належним майном.

В судове засідання з`явився позивач, його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, вважали їх необґрунтованими та такими, у задоволенні яких слід відмовити.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 , її позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заперечуючи при цьому проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їхню необґрунтованість.

Представник відповідача Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23» просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказуючи на те, що позивач у спірній квартирі ніколи не проживав, права користування нею не набув.

Відповідач ОСОБА_4 надав суду заву, якою позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутністю.

Відповідачка ОСОБА_3 надала суду заяву, якою позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач приватний нотаріус Брандіс А.Б. надала суду заяву, якою просила розглядати справу за її відсутністю.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, час та дату судового засідання неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Рішенням суду позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане «15» листопада 2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23» від 13 вересня 2004 року № 12, в частині визначення особи власника цього майна, встановивши, що співвласниками цієї квартири є ОСОБА_3 з розміром належної їй частки у праві спільної часткової власності рівній 4/5 частинам, а також ОСОБА_1 з розміром належної йому частки у праві спільної часткової власності рівній 1/5 частині. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 у приватну власність ОСОБА_1 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,3 кв.м., житловою 42,6 кв.м. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_2 створювати ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та проживання в квартирі АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги. ОСОБА_7 просить частково скасувати рішення суду та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування цього рішення та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а позов ОСОБА_2 задовольнити. Сторони при цьому посилались на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

08 лютого 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладений шлюб.
Під час перебування у шлюбі сторони вирішили вступити в ЖБК «Жовтневий-23» з метою придбання квартири.
04 червня 1991 року шлюб між сторонами розірвано.
04 березня 1992 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким розділив пай (паєнакопичення) у розмірі 12 395,49 рублів, що був внесений на ім`я ОСОБА_9 у ЖБК "Жовтневий-23", між сторонами, визнавши за ОСОБА_1 право на частку пайового внеску у розмірі 2 357,19 рублів, за ОСОБА_10 право на частку у розмірі 10038,3 рублів.
Суд правильно вказав, що зазначене рішення оскаржене сторонами не було, набрало законної сили, є для сторін по справі та для цього суду обов`язковим у всіх своїх висновках та встановлених обставинах.
13 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_3 головою ЖБК «Жовтневий-23» видано довідку №12, згідно із якою визначено, що відповідачка проживала за адресою квартири АДРЕСА_1 та нею сплачено пай за кооперативну квартиру в повному обсязі в 1990 році у сумі 12 061,73 рубль (карбованців).
На підставі зазначеної довідки 15 листопада 2004 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності, згідно із яким квартира АДРЕСА_1 стала належати їй на праві приватної власності.
В подальшому згідно з договором купівлі-продажу від 29 листопада 2004 року ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив спірну квартиру під АДРЕСА_1 .
У подальшому згідно з договором купівлі-продажу від 30.08.2005 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала спірну квартиру АДРЕСА_1 .
Щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру.
Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 04 березня 1992 року, яким здійснено поділ спільного майна подружжя, зокрема, поділ паю в розмірі 12395,49 рублів, що був внесений на ім`я ОСОБА_9 у ЖБК "Жовтневий-23", між сторонами, яким визнано за ОСОБА_1 право на частку пайового внеску у розмірі 2 357,19 рублів, за ОСОБА_10 право на частку в розмірі 10 038,3 рублів, є преюдиційними по відношенню до цього рішення, а вказані встановлені цим рішенням обставини такими, що не підлягають додатковому доведенню та обґрунтуванню.
За правилом ст.15 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII, що набрав чинності 15.04.1991 року та діяв на момент виникнення та існування спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
У відповідності до ст. 21 Закону України «Про кооперацію» пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. У разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу.
Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що підставою набуття позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права на спірну квартиру є виплата ними суми паю та формування певного за розміром паєнакопичення. Саме факт сплати подружжям суми паю та набрання чинності статтею 15 Закону України «Про власність», на думку суду першої інстанції, призвели до виникнення у сторін права спільної власності на спірну квартиру.
Втім, вказаним судовим рішенням здійснено поділ паю між подружжям, що відповідним чином вплинуло на розподіл прав на спірну квартиру між сторонами згідно з правилами статті 17 Закону України «Про власність», згідно з якою: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Ступінь участі фінансової та трудової у формуванні цього спільного майна визначена зазначеним рішенням суду, що й має бути застосоване для визначення розмірів часток колишніх подружжя у праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Таким чином, позивач ОСОБА_1 набув у власність відповідну частину спірної квартири, що є пропорційно до належного йому на підставі судового рішення про поділ майна подружжя розміру пайового внеску члена Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23».
Додатково судом враховано, що така можливість поділу була передбачена, зокрема, статутом Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», згідно із п.8 якого розділ квартири між членами житлово-будівельного кооперативу (між чоловіком і дружиною) відбувається у випадку розірвання шлюбу між ними за рішенням суду.
Суд відкинув як необґрунтовані доводи сторони ОСОБА_2 в частині тверджень, що право власності на спірну квартиру набула виключно ОСОБА_3 як член житлового кооперативу: факт членства особи самий по собі не призводить до виникнення в неї прав власності на займане житло. Навпаки, наведені норми права пов`язують виникнення право власності на цю квартиру не з фактом членства у ЖБК, а з виплатою паю. Саме виплата паю й є правовою та фактичною підставою реалізації законодавчого положення статті 15 Закону України «Про власність» та виникнення права власності у відповідних частках у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Така правова позиція повною мірою узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Оцінка спірних правовідносин повною мірою має відповідати викладеній правовій позицію, основною ідеєю якої є врахування факт того, що є джерелом набуття майна, чи є таким джерелом спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Визначаючи розмір нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , суд виходив із пропорційного відношення його розміру частки паю до загального розміру пайового внеску на спірну квартиру АДРЕСА_1 : 2357,19 (частка паю позивача)/12395,49 (загальний розмір паю)=0,19, що внаслідок округлення з метою обрахування ідеальної долі майна складає 1/5 частину квартири.
Обраховуючи розмір належної позивачу частини майна суд врахував ті відомості щодо загального розміру паю, які були встановлені судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 04 березня 1992 року про поділ майна подружжя, зокрема, й визначений загальний розмір паю в сумі 12 395,49 рублів.
Наведена обставина свідчить про певний правовий дефект документу, що став підставою для видачі відповідачці свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки згідно з виданою на ім`я ОСОБА_3 13 вересня 2004 року довідки №12, нею особисто сплачено пай у повному обсязі в 1990 році у сумі 12061,73 рубль, що є меншою сумою, аніж зазначено в рішенні суду та не відповідає його змістові, оскільки на той час пай вже був розділений судом.
Таким чином, встановлення факту належності позивачу частини спірної квартири, а також невідповідність відомостей щодо загального розміру паю, зазначених у довідці, свідчить про протиправність видачі лише на ім`я ОСОБА_3 свідоцтва про право власності від 15 листопада 2004 року, згідно із яким квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, як єдиному власнику, саме в частині визначення кола осіб власників.
За наведених обставин, суд вважав зазначену вимогу позивача про визнання свідоцтва недійсним такою, що підлягає частковому задоволенню та визнав частково недійсним зазначене свідоцтво в частині визначення належних осіб власників цього майна, встановивши, що співвласниками цієї квартири є ОСОБА_3 з розміром належної їй частки у праві спільної часткової власності рівній 4/5 частинам, а також ОСОБА_1 з розміром належної йому частки у праві спільної часткової власності рівній 1/5 частині.
Щодо вимоги про витребування квартири на користь позивача.
На думку суду, ОСОБА_1 в силу рішення суду, факту часткової виплати суми паю, з чим названий Закон пов`язував виникнення певних прав, став власником 1/5 частина спірної квартири під АДРЕСА_1 , відповідно позивач набув й право на розпорядження належним йому на праві спільної власності майном.
При цьому, згідно з договорами купівлі-продажу від 29 листопада 2004 року та від 30.08.2005 року зазначене майно було неодноразово продане, в результаті чого на сьогоднішній день квартира належить ОСОБА_2 , яка з огляду на положення ЦК України набула статусу добросовісного набувача.
При вирішенні питання про витребування на користь позивача спірного майна судом враховано наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).
Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
Згідно з правилом ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом.
У відповідності до правової позиції, сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.
Таким чином, принциповим у вирішенні вказаного питання є встановлення факту вибуття спірної частини квартири від ОСОБА_1 поза його волею, що і було встановлено під час судових засідань та не заперечене належним чином стороною відповідача та третьої особи.
У цьому висновку суд також виходив з того, що позивач, як співвласник спірної квартири, згоди на її відчуження не надавав, не вчиняв жодних дій, які б свідчили про вибуття нерухомого майна з його волі, а його користування квартирою було унеможливленим внаслідок вчинення протиправних дій відповідачкою ОСОБА_3 з перешкоджання позивачу у користуванні цим майном.
Зазначені обставини встановлено іншим рішенням суду про його вселення у спірну квартиру, яким визнано дії ОСОБА_3 та, найважливіше, встановлено факт вибуття спірного майна з володіння позивача поза його волею. Наведене, зокрема підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду від 19.12.1990 року про вселення позивача у спірне нерухоме майно.
Отже, встановивши наведені обставини, суд позовні вимоги про витребування майна задовольнив частково, витребувавши з незаконного володіння ОСОБА_2 у приватну власність ОСОБА_1 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , що не належала ОСОБА_3 , яка не вправі була здійснювати її відчуження, яка вибула з володіння позивач позв його волею, що є підставою для повернення цієї частки у власність позивача.
При цьому, судом враховано, що вимога про визнання правочину нікчемними конкурує з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на що останні із зазначених вимог задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним способом захисту у досліджуваних правових відносинах.
Щодо вимоги позивача про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Втім, незважаючи на те, що ОСОБА_1 належала на праві спільної власності частина квартири АДРЕСА_1 , він був позбавлений права користуватися нею внаслідок протиправних дій відповідачки ОСОБА_3 . Права позивача на спірну квартиру не визнаються чинним власником ОСОБА_2 .
Наведене, зокрема підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду від 19.12.1990 року про вселення позивача у спірне нерухоме майно, яке було виконане та відповідною заявою до органів прокуратури, яку він подавав внаслідок його побиття невідомими особами вже після виконання цього рішення.
Об`єктом права власності є зазначена спірна квартира в цілому, що в цілому перебуває у спільній власності сторін, розмір часток співвласників має впливати, зокрема, на розмір участі в утриманні майна, а тому не може впливати на саме існування у позивача права на користування нею.
Враховуючи, що питання визначення порядку користування спільним майном не входили в предмет судового розгляду, останній судом не оцінювався та не досліджувався; в разі виникнення такого спору підлягає вирішенню в іншому провадженні.
Окрім наведених підстав, істотне значення для вирішення питання про вселення позивача у квартиру мають також й інші обставини. Так, згідно із ордером №2468 від 25 квітня 1990 року на жиле приміщення квартири АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_10 , до складу її сім`ї входили позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_11 .
Таким чином, навіть припускаючи обґрунтованість заперечень відповідачки щодо факту належності позивачу на праві власності спірної частини квартири, він не був позбавлений права користування нею з огляду на таке.
У відповідності до положення ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Наведене правило реалізоване й серед положень параграфа 5 статуту Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», у відповідності до якого припинення сімейних відносин із членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його родини права користування займаним житловим приміщенням.
Отже, сам факт припинення сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не може вважатися та не був самостійною підставою для припинення права користування позивача щодо спірної квартири АДРЕСА_1 .
Додатково судом враховано наступне. Питання права користування ОСОБА_1 спірною квартирою вже вирішувалось в межах іншого судового провадження, результатом чого стала ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2007 року по справі №2-2158/07 про залишення позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виписки без розгляду. Також зазначеною ухвалою суду допущено поворот виконання рішення, на підставі якого раніше позивача було знято з реєстрації місця проживання за адресою квартири.
При цьому, як вбачається з відповіді Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 17.04.2012 року та довідки про склад сім`ї й прописку від 26.05.2014 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Жовтневий-23», зазначену ухвало було виконано та поновлено реєстрацію позивача за адресою квартири АДРЕСА_1 із внесенням відповідної відмітки у паспортному документі позивача.
Відповідно до ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно до ст.6 цього Закону для реєстрації особа або її законний представник подає, окрім іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації.
Аналіз наведених положень Закону у своїй сукупності надає підстави для висновку, що передумовою для здійснення дій з реєстрації місця проживання особи є, перш за все, наявність права проживання за певною адресою, як такого, у суб`єкта наведеного права. Тобто, законом передбачається можливість реєстрації місця проживання або перебування лише за умови доведення наявності у особи суб`єктивного права на проживання в конкретному житлі та сам факт такого проживання у ньому.
Отже, у цьому випадку наявність у позивача ОСОБА_1 зареєстрованого місця проживання за адресою спірної квартири є додатковим підтвердженням його права користування зазначеним майном, що у сукупності із іншими встановленими обставинами є беззаперечними підставами для задоволення вимоги про вселення позивача у відповідне приміщення квартири.
При цьому, враховуючи факт доведення наявності права користування квартирою та факт перешкоджання позивачу у реалізації цього права на житло суд вважав за необхідне заборонити ОСОБА_2 створювати у подальшому ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та проживання в квартирі АДРЕСА_1 .
Вимоги позивача та третьої особи ОСОБА_2 за своєю правовою природою є зустрічними та взаємовиключними, а тому часткове задоволення позову ОСОБА_1 виключає можливість задоволення вимог названої третьої особи.
Стосовно інших заявлених позовних вимог позивача суд вирішив відмовити у їхньому задоволенні з огляду на їх неналежну доведеність та необґрунтованість, а також в силу того, що позивачем заявлено вимоги у відповідності до тих способів захисту, що можуть бути застосовані до захисту порушених цивільних прав, тобто є неналежними способами захисту.
Разом з цим, встановлені обставини за позовом ОСОБА_1 виключають можливість задоволення об`єднаного позову ОСОБА_2 , оскільки є такими, що спростовують доводи та посилання ОСОБА_2 , з огляду на що суд визнав її позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Так, при вирішення справи суд першої інстанції виходив з того, що підставою набуття ОСОБА_1 права власності на частину вищевказаної квартири є сплата ним певної суми паю та формування певного паєнакопичення, а також, що саме факт сплати подружжям суми паю та набрання чинності ст. 15 Закону України «Про власність» призвели до виникнення у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права спільної власності на квартиру.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки до них суд дійшов через порушення та неправильне застосування ст. ст. 15; 16 Закону України «Про власність» та ст. 22 КоБС України, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, що полягає у наступному.

Так, згідно ст. 15 ч.1. Закону України «Про власність», право власності на квартиру набуває член Житлово-будівельного кооперативу, якій повністю вніс за неї свій пайовий внесок.

З аналізу цієї статті вбачається, що для виникнення права власності на кооперативну квартиру необхідна сукупність двох умов:

Перше це бути членом кооперативу.

Друге це повністю внести пайовий внесок за цю квартиру.

При цьому, закон пов`язує момент набуття права власності на квартиру, з моментом повної виплати паю.

Згідно ст. 22 КоБС України та ст. 16 Закону України «Про власність» які діяли на час спірних правовідносин, майно є спільною сумісною власністю подружжя, якщо воно нажите подружжям під час шлюбу.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 був розірваний 15 травня 1991 року.

Таким чином, спільною сумісною власністю ОСОБА_12 та ОСОБА_3 є майно, яке було нажите ними до 15 травня 1991 року.

Суд першої інстанції у своєму рішенні помилково встановив те, що пай за вищевказану квартиру був в повному обсязі виплачений в 1990 році, адже згідно довідкам ЖБК «Жовтневий-23» № 16 від 8 червня 2000 року та довідці № 35 від 22.11.2007 року, а також згідно копії платіжного доручення № 184 від 20.11.1991 року, пай за спірну квартиру був повністю сплачений 20 листопада 1991 року.

Таким чином, квартира, як об`єкт права власності почала існувати лише з 20 листопада 1991 року, тобто вже після розірвання шлюбу ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , і тому об`єктом права спільної власності подружжя, не являється.

На підставі вищевикладеного у ОСОБА_1 не виникло право власності на частину вищевказаної квартири, а виникло право лише на відповідну частину паєнакопичення, що не є тотожним.

Даний висновок повністю співвідноситься з рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 4 березня 1992 року, згідно якого у той час, коли пай за вищевказану квартиру був повністю сплачений і відповідно ця квартира вже була об`єктом права власності, за ОСОБА_1 , було визнане не право на частину квартири, а право на частину пайового внеску.

Однак, суд першої інстанції ототожнив вищевказані поняття й зробив невірний висновок про те, що право власності на частину вищевказаної квартири виникло у ОСОБА_12 саме на підставі вищевказаного судового рішення.

Більш того, вищевказане рішення свідчить про наявність між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 спору про розподіл майна подружжя ще у 1992 році.

Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР № 186 від 30.04.1985р. «Про затвердження примірного статуту житлово-будівельного кооперативу», п.43 Примірного Статуту ЖБК та конкретно в п. ХХХШ Статуту ЖБК «Жовтневий-23», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його подружжям допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов`язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в
кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він зобов`язаний звільнити займане приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Матеріали справи свідчать про те, що сторони фактично виконали вимоги вказаних пунктів Статуту.

Так, за рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 4 березня 1992 року здійснено поділ спільного майна подружжя, зокрема, поділ паю в розмірі 12395,49 рублів, що був внесений на ім`я ОСОБА_9 у ЖБК "Жовтневий-23", між сторонами, яким визнано за ОСОБА_1 право на частку пайового внеску у розмірі 2 357,19 рублів, за ОСОБА_10 право на частку в розмірі 10 038,3 рублів.
Після винесення цього рішення ОСОБА_1 залишив спірну квартиру і став мешкати за іншою адресою, за якою 13.04.2007р. отримав частку у праві власності.
З часу набрання рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 4 березня 1992 року законної чинності, яке ніким не було оскаржено, і до 30.01.2007р. ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_10 ні з вимогами про вселення, ні до нею та будь якого належного суду з вимогою про стягнення паєнагромадження, ні про розділ спірної квартири.
Більш того, за твердженнями ОСОБА_10 , що знайшло своє підтвердження в поясненнях свідка ОСОБА_13 , яка була на той час головою ЖБК "Жовтневий-23", ОСОБА_10 , після рішення суду та на його виконання, сплатила ОСОБА_1 його частину паю, у зв`язку з чим він і покинув спірну квартиру і весь час до 2007р. до неї з жодною претензією не звертався.
ОСОБА_1 вказані твердження нічим не спростував.
Колегія суддів вважає, що дійсно доля належної ОСОБА_1 частки паю є незначною (2 357,19 рублів), по відношенню до частки паю ОСОБА_10 (10 038,3 рублів), дійсно складає приблизно 1/5 частку паю ОСОБА_10 , кожному з колишнього подружжя не можливо було виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі відповідно до частки кожного, тому сторони дійшли до угоди щодо мирного розрішення спору шляхом виділення ОСОБА_1 його частки паю в грошовому вираженні.
Дії ОСОБА_1 щодо добровільного виселення зі спірної квартири, відсутності з його боку жодної претензії до колишньої дружини з 1992р. по 2007р. свідчать саме про таке мирне вирішення спору між подружжям.
Фактично ОСОБА_1 в 2007р. став заявляти позовні вимоги до нових власників квартири.
Також невірним є висновок суду першої інстанції про доведеність факту перешкоджання позивачу у реалізації свого права на житло і те, що він був позбавлений права користуватися спірною квартирою внаслідок протиправних дій відповідачки ОСОБА_3 .
Дійсно, в матеріалах справи наявна копія рішення суду від 19.12.1990 року про вселення позивача у спірне нерухоме майно, яке було виконане.
Однак, вже вказаним вище рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 4 березня 1992 року, спір між сторонами був вирішений, вони погодились з таким рішенням, ОСОБА_1 отримавши свою частку паю, залишив спірне житло, виселився з цього житлового приміщення та забрав всі свої особисті речі, протягом 15 років жодної претензії або вимоги не заявляв, до суду чи правоохоронних органів не звертався з приводу його порушеного права.
Більш того, відповідно до Акту № 10 від 22 вересня 2014 року (т.3, а.с.202), який склали та підписали більш двадцяти мешканців будинку АДРЕСА_2 , в якому розташована вищевказана квартира, проживаючих у вказаному будинку з самого його заснування з 1990 року, ОСОБА_1 в вищевказаній квартирі ніколи не проживав.

Вищевказану обставину у суді також підтвердила голова ЖБК «Жовтревий-23», яка постійно мешкає у вищевказаному будинку з дня його забудови.

Також, згідно мотивувальній частині рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 1991 року, по справі № 2-666/91 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 (в подальш. Кормиліціної) про розірвання шлюбу (т.3 а.с. 134,174), встановлено те, що ОСОБА_1 звернувся с позовом до ОСОБА_9 ( в подальш. Кормиліціної) про розірвання шлюбу, мотивує свої позовні вимоги тим, що він спільно не проживає з ОСОБА_9 біля 1,5 років (тобто приблизно з 1990 року). Проживають на різних площах.

Зазначене рішення оскаржено сторонами не було, набрало законної сили.

В силу ст. 61 п.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, вважаються встановленими і не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Однак, суд першої інстанції вищевказані докази проігнорував, належної оцінки їм не надав.

Будь які інші данні, які б свідчили про вибуття вищевказаної квартири з володіння ОСОБА_12 поза його волею починаючи з 19.12.1990 року, відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 388 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника поза його волею, іншим шляхом, оскільки для застосування цієї статті у даному випадку немає підстав, а тому вищевказана квартира не може бути витребувана від ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а відтак є власницею квартири АДРЕСА_1 .

У вищевказаній спірній квартирі зареєстроване місце проживання колишнього чоловіка колишньої власниці вказаної квартири, ОСОБА_1 .

Крім цього колегія суддів звертає увагу на те, що вселивши позивача у спірну квартиру, суд не звернув увагу на те, що у цій же трикімнатній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_2 зі своїми дітьми неповнолітньою донькою ОСОБА_14 1999 р.н. та малолітнім сином ОСОБА_15 2015 р.н., які є дітьми різними за статтю і не можуть проживати в одній кімнаті відповідно до чинного законодавства, тим паче, не можуть проживати разом із чужою людиною, яка ніколи не була членом їх родини, що буде негативно впливати на їх розвиток, емоційний та психологічний стан.

Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток. З цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно дородовий і післяродовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Оскаржене рішення не забезпечує інтересів дітей.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 р., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Позивач ОСОБА_7 не довів що він є належним власником спірної квартири або її частки, а тому його позовні вимоги про витребування квартири та вселення не можуть бути також задоволені.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок, квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

ОСОБА_1 не був членом сім`ї власника спірного приміщення на момент продажу квартири ОСОБА_3 , ні тим паче не є членом сім`ї ОСОБА_2 .

Посилання позивача на те, що він весь цей час прописаний та зареєстрований за спірною адресою також не може бути прийнято до уваги, так як уп. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Оскільки законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири, то у зв`язку з відчуженням колишнею власницею своєї квартири і припиненням з цих причин її права власності на цю квартиру та враховуючи те, що при зміні власників квартири ОСОБА_1 не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом /найм, оренда/, припинилося й право користування ОСОБА_1 цією квартирою.

На підставі викладеного, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, яка у даному випадку підлягає застосуванню, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, згідно якої підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, є, зокрема, остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном має бути здійснено шляхом визнання ОСОБА_1 втратившим право користування вищевказаною квартирою, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

У відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 (далі - Постанова) відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. 1 «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У н. 17 Постанови зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст. ст. 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по суті спору.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, приватного нотаріуса Брандіс Алли Борисівни про визнання недійсною довідки про сплати паю, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання нікчемним договору, зобов`язання вчинити певні дії та повернення майна, що вибуло з володіння, за участі третьої особи ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, визнання особи такою, яка втратила право користування квартирою задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 217 ЦПК України визначити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що дане рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков