Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/6795/2016 Головуючий у 1 інстанції - Підпалий В.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Липкижитлосервіс» Печерського району в м. Києві, Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал», Печерська районна державна адміністрація в м. Києві, Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги ,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: КП по УЖГ «Липкижитлосервіс» Печерського району в м. Києві, КП СПБ «Арсенал», Печерська РДА в м. Києві, Печерський РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом порушено вимоги ст.ст. 212, 215 ЦК України, не взято до уваги докази, що підтверджують втрату відповідачем права користування жилим приміщенням, а також той факт, що КП УЖГ «Липкижитлосервіс», КА СПБ «Арсенал», Печерська РДА в м. Києві, яких було залучено в якості третіх осіб, не заперечували проти задоволення позову, поданого позивачем, як наймачем спірного жилого приміщення згідно ордеру № 122 від 30 листопада 2012 року.

Зазначає також те, що відповідач кімнатою АДРЕСА_1, не користується, участі в утриманні даного житла, оплаті комунальних послуг, проведенні поточного ремонту не бере, позивач несе тягар утримання такого приміщення самостійно, а тому вважає, що її права порушені. Відповідно до довідки форми № 3 житлова площа кімнати у гуртожитку становить 12,80 кв.м. Оскільки там фактично мешкає позивач та її неповнолітня дитина, наявність зареєстрованого відповідача, який наразі не є членом сім'ї позивача, фактично є порушенням права позивача, як єдиної особи, якій видано ордер на жилу площу.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. У матеріалах справи міститься заява відповідача, яка надійшла до апеляційного суду 20 серпня 2015 року, про визнання позову, в якій відповідач просив розглядати справу у його відсутність.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно акту приймання-передачі гуртожитку по АДРЕСА_1, в комунальну власність територіальної громади м. Києва та до сфери управління Печерської районної у м. Києві державної адміністрації та додатку № 1 до акту, власником гуртожитку АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Києва, а гуртожиток перебуває у сфері управління Печерської РДА у м. Києві та на балансі КП УЖГ «Липкижитлосервіс» (а. с. а. с. 163-168 т. 1).

Позивач проживає у гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру №22 від З0 листопада 2012 року на право зайняття жилої площі, а саме кімнати 170, розміром 12,8 кв.м.. Ордер було видано КП СПБ «Арсенал» на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету КП СПБ «Арсенал» №80 від 29 листопада 2013 року.

У даному приміщенні крім позивача зареєстрований її син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2

Відповідач у спірному приміщенні не проживає тривалий час, що підтверджується, відповідними Актами від 04.09.2013 р., 07.10.2013 р., 04.11.2013 р., 17.12.2013 р., 20.01.2014 р., 22.01.2014 р., 27.10.2014 р., складеними представниками КП УЖГ «Липкижитлосервіс», на балансі якого знаходиться гуртожиток, та сусідами.

У зв'язку з непроживанням відповідача у спірному приміщенні, позивач зверталася до КП УЖГ «Липкижитлосервіс» із заявою про зняття відповідача з реєстрації, проте їй було відмовлено, оскільки відповідно до наказу МВС України №1077 від 22 листопада 2012 року «Про затвердження порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб у Україні та зразків необхідних для цього документів» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником. Позивачу було запропоновано звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, оскільки судове рішення є окремою підставою для зняття з реєстрації і не потребує особистої заяви особи, яка має бути знята з реєстрації.

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у гуртожитку по АДРЕСА_1 проживає з 2003 року, зареєстрована з 2005 року, у 2012 році їй було видано ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 в цьому гуртожитку. У вказаній кімнаті зареєстровані також неповнолітній син позивача та колишній чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким було розірвано у липні 2010 року. З лютого 2010 року відповідач виїхав з гуртожитку і з того часу в спірній кімнаті не проживає, участі в утриманні житла не бере. Просила ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

27 жовтня 2014 року до розгляду справи в якості третіх осіб було залучено: КП СПБ «Арсенал» та Печерську районну у м. Києві державну адміністрацію.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки власник гуртожитку вимог про позбавлення відповідача права користування кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку за адресою спірної кімнати не заявляв.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом, позивач має право на користування кімнатою АДРЕСА_1, який перебуває у комунальній власності територіальної громади.

З урахуванням перебування гуртожитку у комунальній власності, часу реєстрації позивача в кімнаті цього гуртожитку, остання має право у відповідності до положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на користування цією кімнатою та її приватизацію, несе обов'язки по її утриманню.

З огляду на наведене та положення ст. 3 ЦПК України позивач має право на пред'явлення позову про визнання колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку.

Докази про те, що відповідач набув права користування спірною кімнатою самостійно і незалежно від позивача, відсутні.

У матеріалах справи наявні докази про те, що відповідач з лютого 2010 року не проживає в спірній кімнаті без поважних причин, залишив її добровільно.

На це також вказував відповідач у заяві про визнання позову (а.с. 22-23 т. 2).

Верховним Судом України у постанові від 4 листопада 2015 року в справі № 6-1166цс15 була висловлена така правова позиція.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»).

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст.71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

З огляду на наведене та враховуючи, що судом встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає в кімнаті 170 гуртожитку по АДРЕСА_1, та відсутні докази про те, що відповідач набув права користування спірною кімнатою самостійно і незалежно від позивача, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити в справі нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_1, із зняттям його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: