Справа № 344/6998/15-ц
Провадження № 2/344/1173/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретаря Орнат Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - головне Київське міське управління по захисту прав споживачів до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу № 000093 від 13 березня 2015 року недійсним і відшкодування 54 090 грн. мотивуючи це тим, що у березні 2015 року він вирішив придбати для власних потреб транспортний засіб, та у зв'язку з цим у мережі Інтернет знайшов рекламне оголошення ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» із пропозицією укласти договір купівлі-продажу автомобіля «Форд-Мондео», 1.6 дизель М.Т.М., світло коричневого кольору, 2013 р.в., по акційній ціні - 274 000 грн. У наступному, на запрошення представника регіонального відділення ОСОБА_2, прибувши у м. Київ ОСОБА_1 на офіційному бланку ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 13.03.2015 власноручно написав заяву щодо надання йому автомобіля «Форд-Мондео», 1.6 дизель М.Т.М., світло коричневого кольору, 2013 р.в. по договору №000093 від 13.03.2015. Між представником регіонального відділення ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 13.03.2015 року було укладено договір фінансового лізингу №000093. Текст договору було надруковано, а фактично істотні умови та основні відомості заповнювала власноручно регіональний представник ОСОБА_2 При цьому, представник регіонального відділення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_2 умисно ввела його в оману щодо істотних умов договору, - ціни (акційна ціна автомобіля «Форд-Мондео», 1.6 дизель М.Т.М., світло коричневого кольору, 2013 р.в., була оголошена 274 тис. грн., в той же час згідно додатків до договору ціна вже іншого автомобіля «SSANG YONG KORANDO Classic 1», 2.0 бензин, складала 19 317,86 доларів США (гривневий еквівалент 540 900 грн.); щодо порядку переходу автомобіля у власність позивача, то його шляхом обману змушували заплатити подвійну ціну автомобіля, який через обман працівників ТзОВ «Лізингова компанія Автофінанс» взагалі не перейде у його власність навіть після сплати всіх платежів. Сам договір виписаний так, що у ньому відсутня будь-яка відповідальність ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у разі не виконання умов договору навіть після сплати усіх платежів, які вимагає ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». На вимогу представника регіонального відділення ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_2 13.03.2015 року о 12:56 годин, через відділення «Ощадбанку» в м. Києві позивачем було сплачено перший платіж в розмірі 54 090 грн. Лише вдома, ОСОБА_1 встановив, що згідно договору та додатків №1, №2 до договору вказано інший значно дорожчий автомобіль, ніж він хотів придбати та ціна цього автомобіля «SSANG YONG KORANDO Classic 1», 2.0 бензин, складає 19 317,86 доларів США (гривневий еквівалент 540 900 грн., а не 274 000 грн.) Сума внесеного першого платежу в розмірі 54 090 грн. був адміністративним платежем (10%), про що позивач довідався лише після детального ознайомлення вдома. Позивач вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання автомобіля має сплатити товариству адміністративний платіж у розмірі 10 % вартості предмета лізингу. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 10 % вартості автомобіля у вигляді адміністративного платежу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, суду надіслав письмові заперечення на позов та заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи не з'являвся у судові засідання, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку за останньою відомою адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності або набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у звязку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг».

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Судом встановлено, що 13 березня 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу з додатками, за умовами якого ТзОВ «ЛК «Автофінанс» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля «SSANG YONG KORANDO Classic 1», 2.0 бензин та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобіля періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 804,91 дол. США щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право ОСОБА_1 отримати транспортний засіб у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат.

Згідно пункту 1.7 договору автомобіль передається у користування ОСОБА_1 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу, авансового платежу, та комісії за передачу автомобіля.

Згідно з п.п. 9.4, 9.7, 9.8 договору фінансового лізингу №000093 від 13.03.2015 року та додатку №2, укладеного між сторонами, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, зараховуються у наступному порядку: адміністративний платіж, розмірі якого встановлено в додатку №2 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу, авансовий платіж 50% від вартості предмету лізингу, комісія за передачу предмета лізингу в розмірі 3%.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 13 березня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Дана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

Разом з тим договір фінансового лізингу від 13 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було, що враховуючи положення статті 220 ЦК України свідчить про його нікчемність.

Встановлені судом обставини дають підстави вважати договір фінансового лізингу від 13 березня 2015 року недійсним, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Вирішуючи вимогу про стягнення із відповідача 54 090 грн., суд виходить із наступного.

Як вказав позивач у позовній заяві та підтвердив у судовому засіданні, на вимогу представника регіонального відділення ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 13.03.2015 року о 12:56 годин, через відділення «Ощадбанку» в м. Києві (касир ТВБВ 10026/011 РМ-1101 №128 ОСОБА_4.), ним на розрахунковий рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було сплачено перший платіж в розмірі 54 090 грн. Вказану суму ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача в порядку застосування наслідків недійсності правочину (договору лізингу № 000093 від 13 березня 2015 року).

Згідно положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу.

Належними доказами оплати грошових коштів на банківські рахунки, можуть бути тільки фінансові документи з цього приводу (квитанції, платіжні доручення, тощо) із обов'язковим зазначенням платника, отримувача та призначення такого платежу.

Однак, позивач жодних доказів оплати 54 090 грн. на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» суду не представив, таким чином обов'язку доказування даної обставини не виконав. А тому позов в частині стягнення грошових коштів не підлягає до задоволення.

В силу ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, витрати по оплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме за вимогу немайнового характеру (визнання договору лізингу № 000093 від 13 березня 2015 року недійсним) в розмірі 229 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 215, 220, 509, 806, 808, ЦК України, ст. ст. 5,6,8, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.1, 2, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 212-218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - головне Київське міське управління по захисту прав споживачів до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і відшкодування шкоди задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 000093 від 13 березня 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 - недійсним.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс», місцезнаходження якого: м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, в користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, - 229 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 30 травня 2016 року.

Суддя Бабій О.М..