Справа № 461/8854/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/414/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника ПАТ „Ідея Банк;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство „Ідея Банк (в подальшому „Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 18.11.2011 року між Банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір, згідно якого Банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 139 094 грн. 59 коп. для фінансування купівлі автомобіля, страхового платежу для страхування цього автомобіля на умовах повного КАСКО та страхового платежу за страхування життя позичальника під 19,9 % річних строком до 18.11.2018 року (в подальшому „Кредитний договір).

Виконання умов згаданого Кредитного договору було забезпечено Договором поруки, який було укладено 12.01.2015 року між Банком та відповідачем ОСОБА_5, згідно якого останній взяв на себе зобовязання відповідати перед Банком солідарно з ОСОБА_4 в межах суми 50 грн.

Останній платіж по Кредитному договору ОСОБА_4 було здійснено 13.12.2012 року, в результаті чого станом на 10.07.2015 року загальна заборгованість ОСОБА_4 через невиконання умов кредитного договору разом з процентами за користування кредитом та неустойкою складає 153 847 грн. 02 коп.

З урахуванням наведеного позивач просив стягнути на його користь з відповідачів солідарно 50 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, а також з ОСОБА_4 заборгованість за Кредитним договором в розмірі 153 797 грн. 02 коп. (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором в розмірі 153 797 грн. 02 коп., яка складається:

-95 524 грн. 39 коп. прострочений борг;

-55 333 грн. 75 коп. прострочені проценти;

-557 грн. 05 коп. строкові проценти;

-2 431 грн. 83 коп. дебіторська заборгованість.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором на підставі Договору поруки в сумі 50 грн.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 51-52).

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_4

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що пунктом 8 параграфу 10 Кредитного договору встановлено, що всі суперечки та вимоги, які виникають при укладенні та/або виконанні даного договору або у звязку з ним, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Також звертає увагу на те, що в позові зазначено, що його заборгованість за Кредитним договором становить 0 грн. 00 коп., та вважає, що суд за таких обставин не дослідив обставини виникнення у нього іншої заборгованості.

Стверджує, що позивачем на момент подання ним позову до суду було отримано в повному обсязі кошти зі страхового відшкодування за договором КАСКО в рахунок погашення кредиту, а також заставлене майно автомобіль (а.с. 56-57).

Представник апелянта ОСОБА_6, будучи належним чином під власноручний підпис повідомленим про час і місце продовження апеляційного розгляду справи о 09-30 год. 06.06.2016 року (а.с. 196), в згадане судове засідання не зявився і про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників Банку, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції міститься розяснення про те, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Разом з тим предявлення позову до суду за наявності такого договору не дає підстав для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі (ст.ст. 121, 122 ЦПК), за винятком передбаченого п.6 ч.1 ст.207 ЦПК обовязку суду залишити заяву без розгляду, якщо від відповідача надійшло до початку зясування обставин у справі заперечення проти вирішення спору у суді.

Як стверджується матеріалами справи, відповідач ОСОБА_4, будучи щонайпізніше 25.08.2015 року ознайомленим з ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі та про призначення її до розгляду (а.с. 32-42), своїх заперечень проти вирішення спору у суді загальної юрисдикції до Галицького районного суду м. Львова не подав (такі в матеріалах справи відсутні), відтак у суду не було правових підстав для залишення позову Банку без розгляду, а тому доводи апеляційної скарги з посиланням на третейське застереження, яке міститься у Кредитному договорі, до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з позовних вимог Банку, складовими цих позовних вимог є прострочені проценти (у розмірі 55 333 грн. 75 коп.) та строкові проценти (у розмірі 557 грн. 05 коп.).

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що (зокрема):

-у разі застосування змінювальної процентної ставки кредитодавець зобовязаний письмово повідомляти позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовується нова ставка (ч.4);

-у разі застосування змінювальної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки (ч.6).

За змістом пункту 1 параграфу 2 Кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_4 18.11.2011 року, за користування кредитом позичальник сплачує проценти річні, які станом на день укладення цього договору становлять 19,9 %.

В той же час, в порушення вище згаданих вимог, встановлених частиною 6 ст. 1056-1 ЦК України, у Кредитному договорі максимальний розмір збільшення процентної ставки не визначено (а.с. 12-13).

Як вбачається з детального розрахунку по кредиту (витребуваного у Банку судом апеляційної інстанції), Банк з 18.05.2012 року процентну ставку за користування кредитом збільшив з 19,9 % до 23,65 % (а.с. 99-100).

Пунктом 3 параграфу 2 Кредитного договору встановлено, що Банк повідомляє Позичальника про актуальний розмір процентної ставки, а також при впровадженні процентної ставки надає Позичальнику новий Графік рекомендованим листом без внесення змін (доповнень) до Договору. Повідомлення про актуальний розмір процентної ставки стає невідємною частиною Договору.

Незважаючи на вище згадане положення Кредитного договору, Банком не було долучено до позовної заяви доказів про повідомлення ОСОБА_4 про впровадження нової процентної ставки та нового Графіка щомісячних платежів (їх копій), як невідємних частин та додатків до Кредитного договору.

Не було подано Банком вище згаданих повідомлень та Графіка також і до суду апеляційної інстанції.

Частиною 8 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Незважаючи на те, що вище згаданим пунктом 3 параграфу 2 Кредитного договору фактично передбачено право Банку на зміну процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку лише з письмовим повідомленням позичальника (докази про яке у матеріалах справи відсутні), за змістом іншого положення Кредитного договору, а саме - пункту 4 параграфу 6, Банк не має право змінювати процентну ставку в односторонньому порядку. Крім цього, пунктом 5 параграфу 10 Кредитного договору встановлено, що всі зміни і доповнення до даного Договору оформляються додатковим договором Сторін, що є невідємною частиною Договору (а.с. 12-13).

З урахуванням вище наведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що Банком підвищення процентної ставки за користування кредитом з 19,9 % до 23,65 % було проведено неправомірно: з порушенням умов Кредитного договору, а також вимог чинного законодавства (ст.ст. 641, 642, 1056-1 ЦК України, Закону України „Про захист прав споживачів).

Статтею 531 ЦК України встановлено, що боржник має право виконати свій обовязок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Пунктом 2 параграфу 5 Кредитного договору також встановлено, що позичальник має право достроково погасити кредит повністю або частинами до закінчення строку, передбаченого п. 1 параграфу 1 Договору. При цьому встановлено, що про свій намір сплатити достроково Позичальник зобовязаний повідомити Банк не пізніше ніж за 5 банківських днів до дати платежу, подавши особисто або надіславши рекомендованим листом заяву на юридичну адресу Банку. У випадку відсутності вищевказаної письмової заяви Позичальника часткова сплата кредиту зараховується в оплату щомісячних платежів, тобто кошти зберігаються на Рахунку Банку та списуються в оплату щомісячних платежів згідно з Графіком. Після часткового дострокового погашення кредиту Банк надсилає Позичальнику новий Графік щомісячних платежів.

Матеріалами справи (в тому числі і поданими самим Банком) безспірно стверджується, що протягом 2012 року на рахунок Банку в рахунок дострокового часткового погашення боргових зобовязань ОСОБА_4 двічі поступали платежі, які значно перевищували щомісячні платежі, передбачені Графіком щомісячних платежів у розмірі 3 080 грн. 39 коп. (а.с. 14-15), а саме:

-07.06.2012 року 43 754 грн. 68 коп. страхового відшкодування (а.с. 123);

-05.12.2012 року 30 000 грн. від реалізації пошкодженого в ДТП автомобіля ОСОБА_4, який останнім було придбано за кредитні кошти (а.с. 124, 135).

Тобто, мало місце часткове дострокове погашення кредиту, однак Банк (в порушення вище згаданих умов, передбачених п. 2 параграфу 5 Кредитного договору) нового Графіку щомісячних платежів ОСОБА_4 не надіслав (будь-які докази про це у матеріалах справи відсутні), а відтак не вчинив дій, що встановлені Кредитним договором, тобто допустив прострочення кредитора (ч. 1 ст. 613 ЦК України).

Як вбачається з поданого Банком Детального розрахунку по кредиту, прострочені проценти у розмірі 55 333 грн. 75 коп. (які є предметом позовних вимог) Банком почали нараховуватися з 18.01.2013 року (а.с. 99-100), тобто - вже після того, як він в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом (не виконавши при цьому вимоги Кредитного договору про хоча б повідомлення позичальника про зміну розміру процентної ставки) та тричі не надав позичальнику нового Графіка щомісячних платежів.

За вище наведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_4 55 333 грн. 75 коп. прострочених процентів та 557 грн. 05 коп. строкових процентів до задоволення не підлягають.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вими вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1), і що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2).

Як вбачається зі змісту позовної заяви Банку, а саме наведеного у ній розрахунку боргових зобовязань (а.с. 2) та позовних вимог (а.с. 3), Банк свої вимоги обгрунтовував тим, що у відповідача ОСОБА_4 є боргові зобовязання по наступних платежах:

-0 (нуль) основний борг;

-95 524 грн. 39 коп. прострочений борг;

-55 333 грн. 75 коп. прострочені проценти;

-557 грн. 05 коп. строкові проценти;

-2 431 грн. 83 коп. дебіторська заборгованість.

Вище наведена структура боргових зобовязань наведена Банком також і у Довідці-розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за Кредитним договором (а.с. 26).

Саме вище наведені боргові зобовязання наведені також, як у мотивувальній, так і у резолютивній частинах оскаржуваного рішення.

В той же час, в ході апеляційного розгляду справи було встановлено, що прострочений борг ОСОБА_4 становить 953 грн. 69 коп., а не 95 524 грн. 39 коп.: цю обставину визнав і Банк у своїх Додаткових пояснення по справі (а.с. 95) та поданому ним Детальному розрахунку по кредиту (а.с. 99-100), пояснивши її „технічною помилкою.

На переконання колегії суддів, на стадії апеляційного провадження у справі пояснення Банку щодо „технічної помилки в позовних вимогах не можуть прийматися до уваги, оскільки по своїй суті є зміною (чи уточненням) позовних вимог, що є неприпустимим на стадії апеляційного розгляду справи.

Відтак, оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 простроченого боргу в сумі 95 524 грн. 39 коп. також підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення: про стягнення з ОСОБА_4 простроченого боргу в сумі 953 грн. 69 коп. (в тому числі 50 грн. солідарно з поручителем ОСОБА_5В.) в межах позовних вимог Банку, визнаних останнім в ході апеляційного провадження у справі.

В той же час, вище наведені обставини, а саме - „технічна помилка Банку в позовних вимогах (в тому числі і щодо стягнення основного боргу), не є перешкодою для повторного звернення Банку до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 відповідної суми основного боргу.

Підпунктом „d пункту 1 параграфу 5 Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів (підписаного ОСОБА_4В.), яке є додатком № 2 до Кредитного договору, ОСОБА_4 (як позичальник за Кредитним договором) взяв на себе зобовязання щорічно, забезпечуючи безперервність дії страхівки КАСКО, укладати новий договір добровільного страхування життя. Цим же підпунктом „d встановлено, що в разі не укладення позичальником договору добровільного страхування життя, Банк вправі самостійно на власний розсуд укласти договір добровільного страхування життя, стягнувши витрати, повязані зі страхуванням, із позичальника (а.с. 153-154).

Як стверджується матеріалами справи, а саме меморіальним ордером № 11113 від 29.12.2012 року, Банк (в звязку з не укладенням позичальником ОСОБА_4 договору добровільного страхування життя) поновив від його імені Договір добровільного страхування життя, сплативши від імені ОСОБА_4 страховий платіж у розмірі 2 431 грн. 83 коп. (а.с. 120) та повідомив про це ОСОБА_4, запропонувавши останньому оплатити цей платіж (як дебіторську заборгованість за страхування життя ОСОБА_4В.) на рахунок Банку (а.с. 121).

Вище наведені обставини апелянтом не спростовані, а відтак позовна вимога Банку про стягнення з ОСОБА_4 2 431 грн. 83 коп. дебіторської заборгованості (вище згаданого страхового платежу) підлягає до задоволення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1), і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.5).

Відтак, оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат між сторонами також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про присудження цих витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає до скасування в цілому з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Ідея Банк задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства „Ідея Банк () заборгованість за Кредитним договором у розмірі 3 335 грн. 52 коп., яка складається:

-903 грн. 69 коп. - простроченого боргу;

-2 431 грн. 83 коп. дебіторської заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства „Ідея Банк () заборгованість за Кредитним договором на підставі договору поруки у розмірі 50 грн. простроченого боргу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства „Ідея Банк () 33 грн. 35 коп. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства „Ідея Банк () 0 грн. 51 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: