_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4114/16-ц
Провадження № 2/520/2905/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 акціонерного товариства «Марфін Банк», треті особи Департамент комунальної власності ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

13.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути ОСОБА_1 міській раді перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_2 з нежитлового приміщення № 200, яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13, загальною площею 111,1 кв.м. на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» з нежитлового приміщення № 201, яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13, загальною площею 151, 2 кв.м. на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради; витребувати нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13, з незаконного володіння ОСОБА_2 (ідн. номер НОМЕР_1) на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради; витребувати нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13 з незаконного володіння публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» () на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13; скасування реєстрації права власності публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13, те реєстрації права власності за територіальною громадою м. Одеси на вказані нежитлові приміщення №№ 200, 201. Стягнути з ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» солідарно на користь ОСОБА_1 міської ради витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що право власності у ОСОБА_6 на спірні нежитлові приміщення виникло на підставі скасованого судового рішення, а нежитлові приміщення загальною площею 262,3 кв.м., розташовані за адресою м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13 вибули із володіння власника територіальної громади м. Одеси поза його волею.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 та представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Марфін Банк» - ОСОБА_9 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник третьої особи Департаменту комунальної власності ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_10 просила позов задовольнити.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, заслухавши представників сторін, дослідивши наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» жилі будинки зі всіма вбудованими нежитловими приміщеннями були передані до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

01 липня 2003 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю міськради, в особі заступника начальника ОСОБА_11, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія АРС» в особі генерального директора ОСОБА_4 було укладено Договір № 321/206 оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до п. 1.1 даного Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове технічне приміщення, розташоване за адресою: пр.. Академіка ОСОБА_5 13 , загальною площею 262,3 кв.м., на підставі розпорядження міського голови № 473 від 25 листопада 2002 року під розміщення телекомпанії.

Пунктом 1.2 передбачено, що строк дії договору оренди з 01 липня 2003 року до 01 липня 2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2003 року генеральний директор Телекомпанії «АРС» ОСОБА_4 звертався до начальника Представництва по управлінню комунальною власністю міськради із заявою про надання дозволу на викуп нежитлового приміщення загальною площею 262, 3 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, пр.-кт ОСОБА_5, 13.

Проте, рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 05 липня 2004 року за №370, було вирішено провести технічну інвентаризацію обєктів нежитлового фонду комунальної власності, в тому числі й приміщення технічного поверху № 501, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушка, 13. А також оформити та видати ОСОБА_1 міській раді свідоцтва про право власності на обєкти, визначені в п. 1.1 цього рішення, та зареєструвати їх за ОСОБА_1 міською радою.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірне приміщення у встановленому законом порядку за позивачем зареєстроване не було.

19 червня 2006 року генеральний директор Телекомпанії «АРС» ОСОБА_4 звернувся до начальника Представництва по управлінню комунальною власністю міськради із проханням продовжити термін Договору № 321/206 від 01.07.03 р. на оренду нежитлового приміщення розташованого за адресою м. Одеса, пр.-кт. ОСОБА_5, 13 поверх техетаж загальною площею 262,3 кв.м. строком на 1 рік.

02 серпня 2006 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення по справі № 2-4696/2006, яким було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 міської ради, в результаті чого визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення площею 262,3 кв.м. технічного поверху будинку № 13 по проспекту Академіка Глушко в місті Одесі.

Згодом, 21 грудня 2006 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, що знаходиться в місті Одесі, по проспекту Академіка Глушка, у будинку № 13, загальною площею 262,3 кв.м.

В подальшому, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2008 року було задоволено апеляційну скаргу представництва по управлінню комунальною власністю ОСОБА_1 міської ради, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду, іншим суддею.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 міської ради, представництва по управлінню комунальною власністю ОСОБА_1 міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення залишено без розгляду.

В подальшому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2008 року по справі № 2-2767/08 було задоволено позов ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації ОСОБА_1 міської ради про розподіл житлового приміщення на два приміщення. Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на нежитлове приміщення № 200, загальною площею 111,1 кв.м., яке розташоване за адресою місто Одеса, проспект Академіка Глушка, будинок № 13, яке відповідно до технічного паспорта 26неж-192-2508, виданим КП «ОМБТІ та РОН» складається з: коридору 4.6 «1», коридору 7.7. «2», коридору 2.7 «3», диспетчерської 8.6 «4». Кабінету 20.3 «5», побутового 9.5 «6», ванної 2.1 «7», вбиральні 0,9 «8», санвузла 3.7 «9», майстерні 11.1 «10», коридору 1.4 «11», коридору 1.7 «12», коридору 4.9 «13», майстерні 20.5 «14», майстерні 8.5 «15», коридору 2.9 «16». Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на нежитлове приміщення № 201, загальною площею 151,2 кв.м., яке розташоване за адресою місто Одеса, проспект Академіка Глушка, будинок № 13, яке відповідно до технічного паспорта 56неж-192-2508, виданим КП «ОМБТІ та РОН» складається з: коридору 2.8 «1», кабінету 6.9 «2», кабінету 20.4 «3», щитової 2.9 - «4», коридору 14.2 «5», кабінету 11.9 «6», кабінету 13 «7», кабінету 19.2 «8», коридору 11.9 «9», кабінету 19.3 «10», кабінету 12.0 - «11», вбиральні 1.9 «12», кабінету 12.0 - «13», вбиральні 2.0 «14».

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 53610792 від 19.02.2016 року вбачається, що право власності на нежитлове приміщення № 200 по проспекту Ак. Глушко будинок 13 зареєстровано за ОСОБА_2 саме на підставі вищевказаного рішення суду.

А з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 53610923 від 19.02.2016 року вбачається, що власником нежитлового приміщення № 201 за адресою м. Одеса , проспект Акаджеміка Глушко є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя виданого 22.01.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_13

Як вбачається зі змісту позовної заяви, викладених у ній обставин та правового обґрунтування позову, ОМР звертаючись до суду з даним позовом посилається на норми ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Однак, на думку суду, ОСОБА_1 міська рада не довела факт того, що саме вона є власником спірного нерухомого майна, а від так наділена правом на звернення до суду з даним позовом.

Дійсно згідно ч. 1 та 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинної на момент виникнення правовідносин) передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, в тому числі житловий фонд, нежитлові приміщення та інше майно і майнові права визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть продавати і купувати, вирішувати питання їхнього відчуження

Разом з тим відповідно до ст.. 10 Закону України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків... є співвласниками допоміжних приміщень будинку... Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Для забезпечення ефективного використання приватизованих квартир та управління ними власники квартир (будинків)... можуть створювати товариства або об'єднання індивідуальних власників квартир (будинків). У багатоквартирному будинку, квартири якого не

повністю приватизовані, між товариством (об'єднанням) індивідуальних власників квартир і власниками неприватизованих квартир укладається угода про спільне володіння багатоквартирним будинком та дольову участь у витратах на його утримання.

Суд виходить з того, що законодавство України розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення житлового комплексу будинку, обєднання визначає поняття допоміжних приміщень та нежитлових приміщень: допоміжні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні, шлюзи, кладові, горища, підвали тощо). Нежитлові приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків) так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Згідно ч.2 ст.10 Закону власники приватизованих квартир набувають право спільної власності на житловий будинок в цілому а тому є співвласниками допоміжних приміщень одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Варто зауважити, що рішенням Конституційного Суду України по справі № 1-2/2004 від 2 березня 2004 року було надано тлумачення частини статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII, та у відповідності до якого Конституційний Суд України дійшов наступного висновку: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2011р., яке відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" 23 лютого 2006 року N 3477-IV (з наступними змінами і доповненнями) є для суду джерелом права при розгляді справ та яке набуло статусу остаточного 10.05.2011р., також було встановлено, що співвласники багатоквартирного будинку спільно користуються допоміжними приміщеннями такого будинку, тому будь-які обмеження з боку інших співвласників є порушенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (п. 38).

В пункті 39 вказаного Рішення зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (п. 39).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (п. 40).

Відповідно до п.2 ст. 382 ЦК України власникам квартир у дво-або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Таким чином, орган місцевого самоврядування не має права продавати, здавати в оренду або вирішувати питання надбудови, переобладнання допоміжних приміщень, зокрема горища, без згоди власників приватизованих квартир.

Згідно із керівними роз'ясненнями, що містяться в п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, не дає підстави для висновку, що право позивача на користування та розпоряджання майном, а саме нежитловим приміщенням № 200, загальною площею 111,1 кв.м., та нежитловим приміщенням № 201, загальною площею 151,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, просп.. ОСОБА_5, 13, порушено відповідачами.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме факту того, що ОМР може вважатися власником спірного нерухомого майна.

При цьому суд не бере до уваги твердження представника позивача та третьої особи Департаменту комунальної власності ОСОБА_1 міської ради щодо того, що договір оренди спірного приміщення укладався ТОВ "Телекомпанія "АРС" саме з Представництвом по управлінню комунальною власністю ОСОБА_1 міської ради, так як в контексті даних позовних вимог вказана обставина не має правового значення, зважаючи на те, що ОСОБА_1 міська рада не є, на думку суду, належним позивачем у даній справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_2 на пропуск ОСОБА_1 міською радою строку позовної давності, щодо права вимоги, то суд з зазначеними доводами погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтями 252, 253 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Так, як встановлено судом, ОМР про своє порушене право дізналась з моменту залучення її в якості третьої особи до участі у справі № 520/13785/14-ц, а саме 15.10.2014 року. Таким чином, строк позовної давності ОСОБА_1 міською радою порушено не було.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодування не підлягають.

Керуючись ст. 10 ч. 2 Закону України від 10.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», Рішення Конституційного Суду України № 1-2/2004 від 02.03.2004 року, Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2011р, ст. ст. 15, 16, 21, 330, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 30, 45, 60, 61, 212-213, 361-363 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 акціонерного товариства «Марфін Банк», треті особи Департамент комунальної власності ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні майном та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту оголошення рішення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.