Справа №592/4918/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Косолап М. М.
Номер провадження 22-ц/788/386/16 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у cправах дітей Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а:

26.05.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 23.01.1998 року по 21.09.2000 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5. Після розірвання шлюбу донька проживає разом з позивачкою у м. Києві, перебуває на її повному утриманні, вона піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач після розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, належної матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, що свідчить про відсутність сумлінного виконання ним своїх батьківських обов'язків щодо забезпечення інтересів своєї дитини.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є необ'єктивним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм процесуального права. Судом неповно з'ясовано обставини справи, а ті обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними. Вважає, що суд прийшов до необгрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, яка підтримала позов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені під час розгляду справи факти та надані сторонами докази, виходячи з найкращого забезпечення інтересів дитини, свідчать про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як суд дійшов його правильного встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначала, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені у ст. 164 СК України, в тому числі в зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2 ч. 1 даної норми).

Як роз'яснено у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В пункті 18 згаданої постанови роз'яснено також, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони з 23.01.1998 року по 21.09.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а. с. 14 ).

Під час перебування у шлюбі сторони разом з донькою проживали у м. Києві. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з матір'ю та знаходиться у неї на утриманні ( т. 1 а. с. 15 ). Відповідач після розірвання шлюбу проживає у м. Суми.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2000 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки у розмірі ? частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ? частини неоподатковуваного мінімуму (т. 1 а. с. 231).

Згідно повідомлення відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-4824 від 06.10.2000 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини, 27.06.2001 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та разом з виконавчим документом направлено до відділу державної виконавчої служби м. Суми (т. 1 а. с. 17).

З вказаного часу примусове стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання доньки не здійснювалось. Як пояснила позивачка у судовому засіданні апеляційного суду вона на цьому не наполягала, враховуючи молодий вік відповідача. В липні 2013 року вона звернулась до відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції за інформацією щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на її користь. На її звернення повідомлено, що у відділі державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції не зареєстроване та не перебуває на виконанні виконавче провадження, боржником за яким є ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 18).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2014 року за заявою ОСОБА_3 видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки, який позивачка подала на примусове виконання до відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 збільшено розмір аліментів, які стягувались з ОСОБА_4 до 1000 гривень щомісячно (т. 2 а. с. 3).

В матеріалах справи містяться докази того, що батько спілкувався з донькою по травень 2013 року. В 2001 році він відкрив у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я доньки карту «Юніор» та з квітня 2011 року по липень 2013 року ним на картку доньки було перераховано періодичними платежами 2702 гривні. З травня 2013 року між батьком та донькою виникли непорозуміння та вони припинили спілкування. Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та пояснив, що чекає поки донька виявить бажання продовжити спілкування.

Враховуючи встановлені обставини справи, вік дитини (у серпні 2016 року вона досягне повноліття), тривалість часу на протязі якого дитина з батьком проживають окремо, а також те, що позивачка не надала беззаперечних доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав внаслідок умисного ухилення ним від виконання батьківських обов'язків, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, так як він не базується на ретельному з'ясуванні обставин справи.

Щодо пояснень самої доньки сторін ОСОБА_5 в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції, в яких вона підтримала позов, та на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, то врахування такої думки дитини правильно здійснено судом з огляду на її емоційний стан, дані про який містить довідка про психологічне обстеження дитини. Зокрема у довідці зазначено, що ОСОБА_5 засмучена у зв'язку з тим, що в неї не склалися стосунки з татом, відчувається, що вона дуже потребує саме батьківської підтримки та піклування, але, на жаль, їх не отримує (т. 1, а. с. 151-152).

При цьому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що батько повинен враховувати вікові потреби своєї дитини, зокрема щодо її культурного розвитку, навчання, підготовки до самостійного життя, а не тільки очікувати коли донька виявить бажання з ним спілкуватися та попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування рішення, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -