Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2016 Справа №607/6693/15-ц

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.,

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача, стягнення збитків, припинення зобовязання зарахуванням, зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

Позивач публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк», банк) пред'явив до суду позов до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором № 11/079-К від 05 березня 2007 року (далі кредитний договір). Обґрунтовує позов тим, що 05 березня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено зазначений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 50000 доларів США, а вона зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і виконати свої зобовязання в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього графіком погашення заборгованості за кредитом. Однак, у порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконувала, в результаті чого має заборгованість, яка станом на 18 березня 2015 року складає 37479,39 доларів США, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту, що стягується достроково 30045,80 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 2693,86 доларів США, заборгованість за відсотками 3688,34 доларів США, пеня/підвищені відсотки за користування кредитом 1051,39 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з основного договору, 05 березня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки №11/079-п (далі договір поруки), відповідно до умов якого поручитель відповідає за невиконання боржником зобовязань за кредитним договором як солідарний боржник. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором кредиту відповідачам направлялася вимога про дострокове повернення кредиту, яка ними не виконана. З цих підстав позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №11/079-К від 05 березня 2007 року в розмірі 37479,39 долари США та 3654 гривень судового збору.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів, солідарно, 30045,80 доларів США суми кредиту, що стягується достроково, 2693,86 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 3688,34 доларів США заборгованості за відсотками, 24494,01 гривень пені/підвищених відсотків за користування кредитом, а також 3654 гривень понесеного судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 пред'явила до суду зустрічний позов до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача, стягнення з відповідача збитків у розмірі 3714214,02 гривень, заподіяних їй унаслідок невиконання банком вимог пунктів 2.1., 2.5. та 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 10 травня 2007 року №168 за кредитним договором №11/079-К від 05 березня 2007 року у розмірі 3714214,02 гривень, та припинення зобовязання ОСОБА_3 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором у спосіб зарахування збитків. Обґрунтовує позов тим, що позивач протиправно включив до розрахунку платежів за кредитним договором курсову різницю долара США до гривні України, що відбулася у період дії договору, загальний розмір яких становить 3714214,02 гривень. Вважає, що відшкодування курсової різниці є обовязком ПАТ «Універсал Банк», яким було приховано від неї інформацію, обовязкову для надання під час укладення договору споживчого кредиту.

Відповідач ОСОБА_4 предявив зустрічний позов до ПАТ «Універсал Банк» про визнання припиненим укладеного між ним та ВАТ «Банк Універсальний» договору поруки №11/079-п від 05 березня 2007 року. Обґрунтовує позов тим, що у 2008 році відповідачем, без його згоди, було підвищено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13 % до 13,45%, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності як поручителя.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6, ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримали з викладених у позовній заяві підстав та просили первісний позов задоволити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги вважають безпідставними, просили відмовити у їх задоволенні. Пояснили, що з 15 липня 2007 року банком було підвищено процентну ставку за кредитним договором з 13 % на 13,45 %, про що було повідомлено відповідача ОСОБА_3 Таке підвищення процентної ставки відповідає умовам договору. ОСОБА_3 продовжувала сплачувати кредит за підвищеною процентною ставкою, відтак погодилась на її підвищення. Відповідачу ОСОБА_4 як поручителю відомі умови кредитного договору, в тому числі право банку підвищувати відсоткову ставку, тому підстав для припинення договору поруки немає. Доводи ОСОБА_3 про те, що обидві сторони договору повинні нести валютні ризики, повязані з коливанням курсу долара США до гривні, є надуманими, не відповідають дійсності та не можуть бути підставою припинення зобовязання.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні проти первісного позову заперечив з викладених у письмових запереченнях підстав. Вказав, що розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, матеріали справи не містять жодного розрахунку заборгованості, виходячи з відсоткової ставки 13,45 % річних. Обидва розрахунки містять дані про відсоткову ставку 13 %. Тому ці розрахунки не є належними доказами у справі, позивачем не доведено розміру заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором. Зустрічні позови підтримав із викладених у зустрічних позовних заявах підстав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Вказав, що у липні 2008 року банк збільшив розмір процентної ставки, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, без його згоди, тому договір поруки є припиненим. Також валютні ризики за кредитним договором повинні нести обидві сторони договору, покладення цього обовязку лише на позичальника є несправедливими умовами договору, призвели до заподіяння ОСОБА_3 збитків.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

05 березня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №11/079-К (Т. 1, а.с. 9 12).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надає позичальникові у тимчасове платне користування грошові кошти (кредит) у розмірі 50000 доларів США, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 13% річних терміном на 240 місяців, з кінцевою датою погашення кредиту 04 березня 2027 року.

Позивач ПАТ «Універсал Банк» своє зобовязання за кредитним договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 50000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №144_6 від 06 березня 2007 року.

Згідно з п. 4.5. кредитного договору сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту (Додаток №1), який є невідємною частиною даного договору.

Додатком № 1 до кредитного договору графіком погашення заборгованості, між сторонами встановлено строк виконання відповідачем ОСОБА_3 зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором по 208,33 доларів США, щомісячно, за період з квітня 2007 року по лютий 2027 року та 209,13 доларів США за березень 2027 року (Т. 1, а.с. 13).

Відповідно до п.п. 4.4. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня видачі кредиту по день його повернення за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. День надання кредиту і день повернення кредиту при нарахуванні процентів рахуються як один день. Нарахування процентів за фактичну кількість календарних днів користування кредитом здійснюється щомісячно.

Нарахування процентів за користування кредитом в поточному місяці проводиться банком в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому дню поточного місяця. Нарахування процентів в останній робочий день року здійснюється за період з останнього робочого дня попереднього місяця по 31 грудня включно.

Сплата процентів здійснюється позичальником не пізніше 10-го числа наступного за звітним місяцем.

Проценти, нараховані за останній (неоплачений) період користування кредитом, сплачуються одночасно з поверненням останньої суми кредиту.

Згідно з п.п. 6.1.1., 6.1.2. кредитного договору, позичальник зобовязалася своєчасно сплачувати проценти за кредитом, повернути кредит у визначені даним договором терміни, а також виконувати інші свої зобовязання передбачені даним договором. Грошові кошти, які направляються на виконання зобовязань, передбачених даним договором, перераховувати в наступному порядку: в першу чергу для сплати процентів за кредит, в другу чергу сплата штрафних санкцій та пені, в третю чергу погашення основної суми кредиту.

Відповідно до п. 9.1. договору, при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.

Пунктом 10.3. кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, а позичальник зобовязаний повернути банку суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку у випадку якщо позичальник порушує терміни платежів, що встановлені даним договором.

05 березня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки №11/079-п (далі договір поруки), відповідно до умов якого ОСОБА_4 як поручитель зобовязався відповідати перед банком за виконання зобовязань ОСОБА_3, що випливають з кредитного договору №11/079-К від 05 березня 2007 року (Т. 1, а.с. 24).

Згідно п. 4 договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Відповідно до п. 5. договору поруки поручитель відповідає за зобовязаннями боржника в повному обсязі, а саме за повернення кредиту, сплату процентів, за користування ним, комісії, сплату неустойки, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.

У липні 2008 року банк повідомив ОСОБА_3 про те, що з 15 липня 2008 року змінено відсоткову ставку за кредитом та вона становить 13,45% (Т.2, а.с. 247).

З поштових повідомлень про вручення рекомендованих відправлень, слідує, що ОСОБА_3 особисто отримала повідомлення про підвищення відсоткової ставки за кредитом 18 липня 2008 року (Т.2, а.с. 248-звор.).

Починаючи з березня 2014 року, ОСОБА_3 неодноразово зверталася до ПАТ «Універсал Банк» з приводу надання їй розрахунку за кредитним договором.

Листом банку від 02 квітня 2014 року № 18416 ОСОБА_3 надано відповідь на її звернення від 14 березня 2014 року, в якому наведено розрахунок нарахування та сплати платежів у період з 05 березня 2007 року по 31 березня 2014 року (Т. 1, а.с. 56).

11 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «Універсал Банк» з листом, у якому вказувала на невідповідність наданого банком розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, у звязку з чим просила розглянути наданий нею розрахунок та з його урахуванням визначити фактичний стан сплати кредиту (Т. 2, а.с. 101).

З аналогічними вимогами 27 червня 2014 року та 31 липня 2014 року ОСОБА_3 зверталася до банку повторно (Т. 2, а.с. 102 103).

13 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 із письмовими вимогами про дострокове повернення коштів за кредитним договором у розмірі 35943,74 доларів США (Т. 1, а.с. 22, 25).

Зазначені вимоги відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені не були.

З виконаного позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 18 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за сумою кредиту, що стягується достроково, складає 30045,80 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 2693,86 доларів США, заборгованість за відсотками 3688,34 доларів США (Т. 1, а.с. 6 8).

З уточненого розрахунку заборгованості за кредитним договором слідує, що за несвоєчасне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором, їй нараховано пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 24494,01 гривень (Т. 2, а.с. 238 240).

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №36 від 18 листопада 2015 року, дослідженням матеріалів справи №607/6693/15-ц, судовим експертом встановлено, що:

- наданий позивачем розрахунок заборгованості від 18 березня 2015 року на 2 аркушах не відповідає умовам кредитного договору №11/079-К від 05 березня 2007 року;

- фактичний розмір простроченої заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №11/079-К від 05 березня 2007 року, згідно умов кредитного договору, станом на 11 березня 2014 року за основною сумою (тілу) кредиту становить 208,33 доларів США та відсотках за його користування становить 308,90 доларів США;

- нарахування відсотків за 15 липня 2008 року у розмірі 17,13 доларів США, згідно виписки ПАТ «Універсал Банк» від 14 лютого 2014 року проведено з відсотковою ставкою у розмірі 13,45% річних;

- нарахування відсотків за 14 липня 2008 року у розмірі 16,56 доларів США згідно виписки ПАТ «Універсал банк» від 14 лютого 2014 року проведено з відсоткової ставки в розмірі 13,0% річних;

- нарахування та проведення зарахувань, відображені у виписці ПАТ «Універсал Банк» від 14 лютого 2014 року, не відповідають умовам кредитного договору №11/079-К від 05 березня 2007 року;

- фактична сума заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №11/079-К від 05 березня 2007 року станом на 18 березня 2015 року становить 30880,31 доларів США за тілом кредиту, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 2708,29 доларів США, за відсотками 4521,31 доларів США та пеня в розмірі 18 785,60 гривень (Т. 2, а.с. 203 209).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що первісний позов банку підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений договором строк.

В силу вимог ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

В силу вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконувала взятих на себе зобовязань згідно умов кредитного договору та порушила умови договору щодо строків сплати кредиту, з березня 2014 року перестала погашати кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами, у звязку з чим утворилась прострочена заборгованість за кредитом, яка по даний час відповідачем не погашена.

Наявність заборгованості за кредитним договором підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками та висновком судово-економічної експертизи.

Як слідує з розрахунку заборгованості за договором, станом на 18 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за сумою кредиту, що стягується достроково, складає 30045,80 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 2693,86 доларів США, заборгованість за відсотками 3688,34 доларів США.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, у нього виникає право на неустойку (штраф, пеню).

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення за весь час прострочення.

З цих підстав позивач має право на одержання від відповідача ОСОБА_3 пені за прострочення сплати обумовлених договором платежів.

Як установлено з наданого позивачем уточненого розрахунку, за несвоєчасне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором, їй нараховано пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 24494,01 гривень.

Згідно з п.п. 10.3.1, 10.3.5 кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, а позичальник зобовязаний повернути банку суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку у наступних випадках:

-якщо позичальник порушує терміни платежів, що встановленні даним договором;

-невиконання позичальником зобовязань передбачених п. 6.1.3. даного договору.

Згідно з п. 6.1.3 кредитного договору позичальник зобовязаний повернути банку кредит та сплатити проценти за фактичний період користування ним у випадку непогодження з новою процентною ставкою, запропонованою банком відповідно до п. 7.1.2 кредитного договору в термін до 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про зміну.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

13 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідачів із письмовими вимогами про дострокове повернення коштів за кредитним договором у розмірі 35943,74 доларів США, які ними задоволені не були.

В судовому засіданні представник відповідачів заперечив з приводу правильності виконання розрахунку заборгованості.

За клопотанням відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 судом у зазначеній справі призначено судово-економічну експертизу.

Як слідує з висновку судово-економічної експертизи №36 від 18 листопада 2015 року, судовим експертом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості від 18 березня 2015 року на 2 аркушах не відповідає умовам кредитного договору №11/079-К від 05 березня 2007 року.

Як слідує з розрахунку заборгованості, який є додатком № 1 до висновку №36 від 18 листопада 2015 року, ставка відсотків для його обчислення застосована в розмірі 13 %.

Відповідно до п. 7.1.1. кредитного договору при зміні облікової ставки НБУ, інфляційного індексу чи конюнктури ринку попиту на кредитні ресурси банк має право переглянути встановлену п. 1.1 процентну ставку за користування кредитом, про що повідомляє позичальника в письмовій формі за 10 календарних днів до дня встановлення нової ставки.

У липні 2008 року банк повідомив ОСОБА_3 про те, що з 15 липня 2008 року змінено відсоткову ставку за кредитом та вона становить 13,45%.

Зазначене повідомлення ОСОБА_3 особисто 18 липня 2008 року.

Представник відповідачів у судовому засіданні підтвердив факт отримання ОСОБА_3 зазначеного повідомлення.

Як стверджував представник відповідачів, заявляючи клопотання про призначення судово-економічної експертизи, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що починаючи з 15 липня 2008 року банк розраховував відсотки та зараховував їх на рахунок банку, виходячи з відсоткової ставки 13,45% річних. І саме в такому розмірі, як нараховувалось банком, відповідач ОСОБА_3 сплачувала кошти за кредитним договором до 11 березня 2014 року.

Таким чином, заперечень проти підвищення відсоткової ставки за кредитом відповідач ОСОБА_3 не мала та починаючи з 15 липня 2008 року сплачувала кредит за відсотковою ставкою 13,45% річних.

З висновку судово-економічної експертизи №36 від 18 листопада 2015 року слідує, що нарахування банком відсотків після 15 липня 2008 року проводилось за відсотковою ставкою у розмірі 13,45% річних.

Сплачуючи, починаючи з липня 2008 року, відсотки за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних, відповідач ОСОБА_3 лише у березні 2014 року звернулася до відповідача з заявою про надання розрахунку для узгодження сум, що підлягають сплаті.

Суд не погоджується з розрахунком експерта про розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 18 березня 2015 року в розмірі 30880 доларів США, оскільки він виконаний із застосуванням відсоткової ставки 13% річних при тому, що з 15 липня 2008 року відсоткова ставка підвищена банком до 13,45% річних і ОСОБА_3 погодилась на її підняття.

При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідачів про те, що в матеріалах справи відсутні розрахунки заборгованості за кредитним договором, виходячи з процентної ставки в розмірі 13,45 % річних, оскільки у виконаних позивачем розрахунках процентна ставка зазначена 13%.

Дійсно, в розрахунках позивача у зазначенні реквізитів договору вказано розмір відсоткової ставки 13 % річних (Т. 1, а.с. 6 8, Т. 2, а.с. 238 240).

Однак, зі змісту розрахунків слідує, що нарахування, починаючи з липня 2008 року, здійснені виходячи з відсоткової ставки 13,45 % річних, чого не заперечив у судовому засіданні сам представник позивача, та підтверджено висновком судово-економічної експертизи №36 від 18 листопада 2015 року.

При цьому підставою зустрічного позову про визнання припиненим договору поруки є посилання відповідача ОСОБА_4 та його представника саме на фактичне підняття 15 липня 2008 року відсоткової ставки за кредитним договором з 13 % на 13,45 % річних, як таке, що фактично відбулося та доводиться зібраними у справі доказами.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем ОСОБА_3 майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з неї в користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 36428 доларів США, в тому числі: 30045,80 доларів США сума кредиту, що стягується достроково, 2693,86 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 3688,34 доларів США заборгованості за відсотками.

При цьому суд, вважає, що суму заборгованості слід стягнути у доларах США, що не суперечить вимогам ст. ст. 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 24 вересня 2014 року у справі за № 6-145цс14.

Умовами кредитного договору передбачено обовязок позичальника повертати отриманий кредит та відсотки за користування ним саме в тій валюті, у якій кредит надавався, тобто в доларах США.

За вказаних обставин суд вважає вимогу банку про стягнення з відповідача коштів у іноземній валюті правомірною.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 24494,01 гривень, то, на думку суду, розмір нарахованої пені підлягає зменшенню.

Так, відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, навіть у випадку, якщо відповідач із такою заявою не звертався.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-100 цс 14, викладеним у постанові від 3 вересня 2014 року.

Прострочена заборгованість ОСОБА_3 за кредитом складає 2693,86 доларів США.

За таких обставин суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 2000 гривень.

Разом із тим, суд вважає вимогу позивача про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, такою, що не грунтується на вимогах закону, оскільки:

В силу вимог ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Вищезазначено, що своєчасне виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 було забезпечено договором поруки від 05 березня 2007 року.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за ІІ півріччя 2013 року, за змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою припинення поруки є такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У пункті 11 укладеного між банком та ОСОБА_4 договору поруки вказано, що всі зміни та доповнення до цього договору вносяться в письмовій формі шляхом укладення додаткових угод.

Таким чином, будь-які зміни, що вносяться сторонами до кредитного договору, мають бути погоджені з поручителем.

Як установлено на підставі досліджених у справі доказів, 15 липня 2008 року відбулося підвищення банком процентної ставки за кредитним договором з 13 % на 13,45 % річних.

Відповідач ОСОБА_3 сплачувала кредитну заборгованість за новою процентною ставкою, чим фактично погодилася зі зміною такої. Однак, згода на збільшення процентної ставки від поручителя отримана не була, додаткові угоди до договору поруки між сторонами не підписувалися.

Підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобовязання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 року, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК, що потребує зясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобовязання, забезпеченого порукою.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязання, то, як зазначалося вище, істотними умовами договору поруки є обовязкове посилання на основне зобовязання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобовязання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5 червня 2013 року у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У звязку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі). Головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

За таких обставин, суд приходить до висновку про зміну зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_4 відповідно до договору поруки. Відтак, встановлені судом обставини є підставою для припинення поруки відповідно до положень ст. 559 ЦК України.

При цьому суд вважає необгрунтованими доводи представників позивача про те, що згідно з п. 2 укладеного договору поруки ОСОБА_4 ознайомлений з умовами кредитного договору, тобто в тому числі з п. 7.1.2, який передбачає можливість підвищення процентної ставки. Судом не здобуто жодних доказів про те, що ОСОБА_3 був ознайомлений з тим, що з 15 липня 2008 року розмір процентної ставки за кредитом збільшився до 13,45 % річних, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності як поручителя, і надав на це свою згоду.

З цих підстав позов банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 як солідарного боржника до задоволення не підлягає.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання припиненим договору поруки №11/079-п від 05 березня 2007 року, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_4 за договором припинилася у звязку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Разом з тим, способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом повязане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

На підставі досліджених у справі доказів суд прийшов до переконання про припинення поруки за договором поруки №11/079-п від 05 березня 2007 року, що стало підставою відмови в задоволенні позову банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_4 і в такий спосіб його права підлягають захисту судом, а вимога про визнання договору поруки припиненим не грунтується на вимогах чинного законодавства.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

У зустрічній позовній заяві відповідач ОСОБА_3 вказує, що існують підстави для припинення її зобовязання за кредитним договором у спосіб зарахування заподіяних їй банком збитків у розмірі 3714214,02 гривень, з урахуванням позову банку, внаслідок порушення банком її прав як споживача.

Відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що між нею та банком існує зустрічне зобовязання, в якому вона виступає кредитором, а банк боржником, і вимоги за такими зобовязаннями є однорідними.

Доводи ОСОБА_3 про те, що банк примушує її під час виконання кредитного договору сплачувати платежі не незаконних засадах, оскільки обовязок відшкодування курсової різниці, спричиненої зростанням офіційного курсу гривні до долара США, є обовязком банку, який приховав від неї інформацію, обовязкову для надання під час укладення договору споживчого кредиту, зокрема про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не грунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_5 України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_5 банком.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», встановлено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату.

Інформація щодо курсу долара США по відношенню до гривні є загальновідомою, а щоденні зміни курсу доводяться до відома громадян шляхом радіо, телебачення, в друкованих засобах масової інформації.

У пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що позичальник при належній завбачливості може, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті, беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором усвідомлювали, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому відповідач повиннна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Посилання ОСОБА_3 на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 10 травня 2007 року № 168, є безпідставними, оскільки кредитний договір між нею та банком укладений 05 березня 2007 року, тобто ще до прийняття зазначеної постанови.

Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній станом на 05 березня 2005 року, також не передбачав обов'яку кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомляти споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

За таких обставин судом не встановлено, що в даному випадку мало місце порушення банком зобовязань за кредитним договором, доводи відповідача про заподіяння їй банком збитків у розмірі 3714214,02 гривень свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позов публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_3 у користь банку 36428 доларів США заборгованості за кредитним договором № 11/079-К від 05 березня 2007 року, з яких: 30045,80 доларів США сума кредиту, що стягується достроково, 2693,86 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 3688,34 доларів США заборгованості за відсотками; а також 2000 (дві тисячі) гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за кредитним договором. Зустрічні позови до задоволення не підлягають.

Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 207, 526, 527, 530, 549 551, 553, 554, 559, 601, 610 613, 625, 629, 651, 654, 1048, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 36428 (тридцять шість тисяч чотириста двадцять вісім) доларів США за кредитним договором № 11/079-К від 05 березня 2007 року, з яких: 30045,80 доларів США сума кредиту, що стягується достроково, 2693,86 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, 3688,34 доларів США заборгованості за відсотками; а також 2000 (дві тисячі) гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за кредитним договором.

У задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 3654 гривень понесеного судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача, стягнення збитків, припинення зобовязання зарахуванням відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення суду виготовлено 05 червня 2016 року.

Суддя