Справа № 204/1076/16-ц
Провадження № 2/204/907/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.

при секретарі Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали. В обґрунтування позову вказує на те, що 26 травня 1966 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, було укладено домашню угоду про купівлю-продаж незавершеного будівництвом домоволодіння № 34, яке розташоване за адресою: вул. Потічна, м. Дніпропетровськ. Дана угода була укладена в простій письмовій формі, в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказана угода нотаріально не посвідчувалась, проте була виконана повністю, а саме: грошові кошти за продаж вищевказаного домоволодіння були передані ОСОБА_2 в повному обсязі, про що останнім власноручно написано в угоді та домоволодіння №34 по вул. Потічній в м Дніпропетровську було передано позивачу в натурі. Згідно виписки із рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів від 25.10.1991 року № 556/5, ОСОБА_2 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, загальною площею 800 кв.м, в кооперативі «Метробудівник». Також, згідно заяви ОСОБА_2, написаної на імя Голови Виконкому Красногвардійської райради м. Дніпропетровська від 20.05.1996 року, він відмовляється від виділеної йому земельної ділянки на користь покупця - ОСОБА_3. Архітектором Красногвардійського району м. Дніпропетровська на імя ОСОБА_2В надано довідку (індивідуального забудовника), де вказано, що рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів, останньому відведено земельну ділянку для індивідуального житлового будинку (побудови пристройки, капітального ремонту) по вул. Потічній в м. Дніпропетровську. Довідка надана для отримання будівельних матеріалів. По затвердженому проекту індивідуального житлового будинку по вул. Потічна, 34 в м. Дніпропетровську, з доданим до нього локальним кошторисом на загально будівельні роботи, відповідачем було побудовано підвальне (цокольне) приміщення під забудівлю житлового будинку. Згодом вулицю Поточну перейменували у вулицю ОСОБА_5, а адресу під час інвентаризації було уточнено, в результаті змінено на ОСОБА_5, 29 в м. Дніпропетровську. Так, згідно технічного паспорту на житловий будинок № 29 по вул. Полинна в м. Дніпропетровську від 22 травня 2015 року, інвентаризаційна справа № 2390/203, на земельній ділянці, загальною площею 800 кв.м., розташований житловий будинок літ. А-1 незавершений будівництвом цокольний поверх, відсоток готовності - 29%, площею 138,0 кв.м., огорожа №1. Відповідно до звіту про оцінку вартості майна від 08.06.2015 року, виконаного ПП «ПромЕкспертСервіс» (сертифікат субєкта оціночної діяльності №16189/14 від 24.03.2014 року, дійсний до 24.03.2017 року), вартість домоволодіння (житловий будинок літ. А-1 незавершений будівництвом цокольний поверх, відсоток готовності - 29%, площею 138,0 кв.м., огорожа №1), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, Полинна, 29, становить 75 400 (сімдесят п'ять тисяч чотириста) гривень. На теперішній час у позивача виникла необхідність у визнанні права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва житлового будинку літ. А-1, цокольний поверх, відсоток готовності 29%, площею 138,0 кв.м. та огорожу № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полинна, 29, як обєкт незавершеного будівництва. На підставі вищевикладеного позивач посилаючись на ст.ст. 316, 328, 331 ЦК України звернулася до суду з даною позовною заявою та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 в судове засіданні не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задвольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів № 556/5 від 25.10.1991 року ОСОБА_2 відведено земельну ділянку б/н для будівництва індивідуального житлового будинку загальною площею 800 кв.м. в кооперативі «Метробудівник», зобовязано останнього оформити проектно-технічну документацію на будівництво та після будівництва житлового будинку оформити техпаспорт на будинок через міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 8).

26 травня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено так звану «домашню угоду», тобто угоду у простій письмовій формі, за умовами якої ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровську, вул. Поточній, б. 34 за сто мільйонів купонів, яке є незавершеним будівництвом (а.с. 7).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 29 по вул. Полинна в м. Дніпропетровську, виготовлений ФОП ОСОБА_7 станом на 22 травня 2015 року, на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полинна, буд. 29 знаходиться житловий будинок незавершений будівництвом Цокольний поверх площею основи (забудови) 138,0 кв.м. (а.с. 18-20).

Відповідно до звіту про оцінку майна домоволодіння: житлового будинку незавершеного будівництвом (цокольний поверх), розташований на земельній ділянці площею 800 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полинна, 29, який дійсний до 08.12.2015 року, ринкова вартість обєкта оцінки для цілей оподаткування складає, без ПДВ: 75 400,00 грн. (а.с. 21-27).

Відповідно до пунктів 1,4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Зокрема, згідно ст. 86 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Крім того, на час виникнення спірних правовідносин, відносини власності регулювалися також і Законом України «Про власність», іншими законодавчими актами.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли у 1996 році, то до них слід застосовувати ЦК УРСР (1963 року).

У відповідності до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР (1963 року) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.09.75 за № 9 «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» (що діяла на час виникнення правовідносин), вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності і на них не може бути звернено стягнення за виконавчими документами; вони не можуть бути продані з прилюдних торгів або передані у власність кредиторам.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 225 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Судом встановлено, що відповідачем будівництво будинку по вул. Поточній, 34 в м. Дніпропетровську здійснювалося без належно затвердженого проекту.

При цьому, кошторис на загально-будівельні роботи (а.с. 11-15), наданий суду позивачем в якості проекту, не може вважатися належно затвердженим проектом, оскільки містить лише вартість будівельних робіт та є лише частиною проектної документації, необхідної для проведення будівництва.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності належно затвердженого проекту позивачем суду надано не було.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 105 ЦК УРСР (1963 року), відповідач не набув права розпорядження спірним обєктом нерухомості та не мав права укладати будь-які угоди щодо цокольного поверху незавершеного будівництвом будинку.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (в редакції що діяла на час виникнення правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Однак, як встановлено судом, реалізація спірного обєкту нерухомості відбулася з порушенням вимог як ЦК УРСР (1963 року) так і Закону України «Про власність».

Суд також зазначає, що Цивільним кодексом УРСР (1963 року) не було передбачено виникнення права власності на обєкт незавершеного будівництва або на будівельні матеріали, використані під час будівництва.

Стаття 331 ЦК України (2004 року), на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, може бути застосовано виключно до правовідносин, які виникли після вступу Цивільного Кодексу України в дію, тобто з 01.01.2004 року, оскільки закон не має зворотної дії в часі. За таких обставин суд не приймає до уваги та відхиляє посилання позивача на статтю 331 ЦК України, оскільки вони не застосовуються до виниклих між сторонами правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (який втратив чинність згідно з Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Слід зазначити, що незавершене будівництво, в даному випадку цокольний поверх, є окремим обєктом нерухомості, однак, ні ЦК УРСР (1963 року), ні інші нормативні акти, не передбачали можливості виникнення права власності на обєкт незавершеного будівництва, тим більш, будівництво якого проводиться без належним чином затвердженого проекту.

Судом не приймаються посилання позивача на можливість визнання права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва, оскільки, по-перше, предметом продажу за «домашньою угодою» був саме цокольний поверх (підвальне приміщення) обєкт незавершеного будівництва, а не будівельні матеріали, по-друге, вказаний цокольний поверх будувався не позивачем, а іншою особою, по-третє, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження кількісного та якісного складу будівельних матеріалів, та їх вартості, з яких складається зазначений цокольний поверх.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може прийняти в якості такого доказу Звіт про оцінку майна від 08.06.2015 року, оскільки він є не дійсний на момент звернення до суду (термін дії Звіту сплинув 08.12.2015 року), та містить лише ринкову вартість обєкту нерухомості в цілому без зазначенні вартості будівельних матеріалів, використаних при будівництві по кожній окремій позиції.

Як вже зазначалося судом, в момент укладення «домашньої угоди» Відповідачем було передано Позивачу копію рішення виконкому про відведення земельної ділянки, затверджений проект будівництва та заяву в виконавчий комітет про відмову від земельної ділянки.

Дійсно, згідно заяви ОСОБА_2 від 20.05.1996 року на адресу голови Красногвардійського виконкому, ОСОБА_2 відмовився від відведеної йому земельної ділянки № 34 у кооперативі «Метробудівник» (а.с. 16).

В цей же день, Позивач ОСОБА_3, звернулася з заявою від 20.05.1996 року до голови Красногвардійського виконкому з проханням виділити їй земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку у с. Краснопілья у кооперативі «Метробудівник» (а.с. 17).

Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що її заява від 20.05.1996 року була розглянута, задоволена та їй було виділено земельну ділянку.

З огляду на наведені обставини суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у неї таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка по вулиці Полинна, № 29 у м. Дніпропетровську у встановленому земельним законодавством порядку була передана у приватну власність чи користування Позивачу, або передана у встановленому законодавством порядку у власність чи користування вже під збудоване житлове будівництво саме позивачу ОСОБА_3 під час судового розгляду позивачами суду не надано.

Крім того, відповідно до нині діючого законодавства, визнання права власності на незавершений обєкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої ст. 376, так і ст.331 ЦК, якою зокрема визначено, що момент виникнення права власності на нерухоме майно пов'язаний з моментом державної реєстрації, до реєстрації особа-забудовник вважається власником матеріалів, обладнання, які були використанні в процесі будівництва.

Також суд зазначає, що згідно «домашньої угоди» від 26.05.1996 року відповідач продав позивачу підвальне приміщення, як обєкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: м. Дніпропетровську, вул. Поточна, б. 34, а позивач просить визнати за ним право власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва житлового будинку літ. А-1, цокольний поверх, відсоток готовності 29%, площею 138,0 кв.м. та огорожу № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полинна, 29, однак, на підтвердження обставин зміни назви вулиці на якій знаходиться земельна ділянка, та нумерації будинків, та факту тотожності вказаних обєктів незавершеного будівництва, не надає суду належних доказів.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку про недоведеність та безпідставність позову в частині визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва житлового будинку літ. А-1, цокольний поверх, відсоток готовності 29%, площею 138,0 кв.м. та огорожу № 1, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полинна, 29, як обєкт незавершеного будівництва, який він придбав 26.05.1996 року за угодою укладеною у простій письмовій формі.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено, судовий збір підлягає віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст. 331 ЦК України, ст.ст. 86, 105, 224, 225, 227 ЦК Української СРСР (в редакції 1963 року), ст. 4, 13 ЗУ «Про власність» від 07.02.1992 року, та керуючись ст.ст. 10, 11, 58-51, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез