Справа №636/1931/16-ц
Провадження № 2/636/1239/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Слурденко О.І., при секретарі Шиловій І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.09.2012 року об 11 годині 20 хвилин в місті Харкові на вулиці Гончарова відповідач, керуючи «GREAT WALL», державний номер НОМЕР_1, допустив зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2.

На дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «VOLKSWAGEN», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ПрАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед». Розмір збитків за пошкоджений транспортний засіб згідно Звіту №100/13 ТБ «Радар» від 24.04.2013 року склав 24 241 гривню 15 копійок.

На підставі норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та згідно з лімітом відповідальності МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі в сумі 20200 гривень 96 копійок. Крім того, МТСБУ було відшкодовано витрати на встановлення розміру збитків та збір документів в розмірі 570 гривень 52 копійки.

Так, з моменту виконання своїх зобовязань, у МТСБУ виникло право вимоги про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування.

Просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов'язані з виплатою страхового відшкодування в сумі 20 200 гривень 96 копійок, витрати на встановлення розміру збитків та збір документів в розмірі 570 гривень 52 копійки та судові витрати в сумі 1378 гривень.

Сторони до судового засідання не з'явилися, надавши суду письмові заяви: позивач про підтримку позовних вимог та проханням задовольнити позов, розглянувши справу без участі його представника; відповідач надав суду письмову заяву з клопотанням про відмову в задоволенні позову та просив застосувати строки позовної давності.

Своє клопотання відповідач обґрунтовував тим, що в силу вимог ст.257 та ст.261 ЦК України строк позовної давності встановлено у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Право заявити позовні вимоги виникло у позивача з 30.10.2012 року, з моменту надходження заяви від постраждалої особи - ОСОБА_2 до МТСБУ. Однак, позивач, звернувся до суду із позовною заявою лише 01.06.2016 року, пропустивши трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, вивчивши докази, дослідивши матеріали справи приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Згідно Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним обєднанням страховиків, які здійснюють обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоровю та майну третіх осіб під час ДТП(ст.22 Закону України «Про страхування»).

Дійсно, як встановлено судом, 05.09.2012 року об 11 годині 20 хвилин в місті Харкові на вулиці Гончарова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «GREAT WALL», державний номер НОМЕР_1, під керуванням відповідача та автомобіля «VOLKSWAGEN», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2.

Вищезазначена ДТП сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху України, винним у скоєнні якого постановою Київського районного суду міста Харкова від 09.10.2012 року було визнано ОСОБА_1. За скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП на відповідача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

На момент скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль «VOLKSWAGEN», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність в Приватному Акціонерному Товаристві «Страхова компанія «Дніпроінмед», що підтверджується копією Поліса №АВ/4575700, строк дії якого з 05.09.2012 року по 04.09.2013 рік включно.

Розмір збитків за пошкоджений транспортний засіб згідно Звіту №100/13 спеціаліста автотоварознавця Товарної Біржі «Радар» від 24.04.2013 року склав 24241 гривню 15 копійок, з яких МТСБУ відшкодувало потерпілій особі - 20200 гривень 96 копійок, що підтверджується платіжним дорученням №2717 від 10.07.2013 року.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування», до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимог, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування( ст.1191 ЦК України).

Відповідно до цієї норми закону, МТСБУ мало право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, проте, суд зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.257,261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2, зареєстрованої МТСБУ за вхідним №25060 позивач письмово був повідомлений про настання страхового випадку 12.11.2012 року, отримавши всі належні до заяви додатки, враховуючи постанову Київського районного суду міста Харкова від 09.10.2012 року про визнання відповідача винним у скоєнні адміністративного правопорушення, визначення розміру завданої шкоди, згідно відповідного Звіту, реквізити для перерахунку страхового відшкодування, тощо.

Так, строк позовної давності необхідно відрахувати, починаючи з 12.11.2012 року, з дня коли позивач довідався про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, відповідач подав до суду письмове клопотання про застосування строку позовної давності.

Позивач мав право під час подання позову та під час судового засідання заявити клопотання щодо поновлення строків позовної давності, що не було зроблено його представником.

Тому, керуючись принципом диспозитивності та змагальності процесу суд бере до уваги клопотання відповідача про застосування наслідків сплину строків позовної давності.

Враховуючи, що Моторним (транспортним) страховим бюро України було заявлено позов 01.06.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який сплив 12.11.2015 року, суд остаточно приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступні норми права.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно, строк позовної давності, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Проте, слід розрізняти право на позов в процесуальному і матеріальному значенні.

Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних матеріалів суд не може відмовити в прийнятті позовної заяви, в тому числі внаслідок пропуску строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судом було зареєстровано дану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено було справу до слухання для винесення обґрунтованого рішення на підставі змагальності сторін, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично самоусунувся від участі в судових засіданнях, тобто, самоусунувся від захисту, як вважає сам позивач, свого порушеного права.

Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут і застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин.

Так, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин.

За цей час, (розумний строк, встановлений Законодавцем), будь-яка особа середнього рівня розвитку і без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду.

Відповідно, суд вважає, що позивач, як юридична особа, маючи юридичний відділ мав змогу визначитися з позовними вимогами, та вчасно подати до суду позовну заяву для захисту свого порушеного права, що, знову ж таки, позивачем у встановлені строки для звернення до суду зроблено не було.

Також, як вбачається з матеріалів справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося.

Так, згідно ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Отже, в силу ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, застосування позовної давності судом без волевиявлення зацікавленої сторони процесу є неможливим.

Крім того, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій формі. Недотримання письмової форми відповідного правочину не призводить до автоматичної його недійсності, але сторони у випадку спору обмежені у використанні засобів доказування і не можуть посилатися для доведення перед судом своєї правової позиції на показання свідків (ст.218 ЦК України).

Далі, згідно ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.

Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності застосовуються загальні правила ст.254 ЦК України щодо обчислення і закінчення строків встановлених роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачем були пропущені строки позовної давності для подачі позовної заяви до суду.

Так, згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно, перебіг позовної давності починається від:

- дня, коли особа довідалася про порушення свого права;

- дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- дня, коли особа довідалася про особу, яка порушила право.

За першим випадком право особи може бути порушене, однак вона об'єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення, що може значно відрізнятися за часовим проміжком.

В будь-якому випадку для доказування своєї правової позиції потерпіла особа має надати беззаперечні докази обставин і часу, коли вона довідалася про порушення свого права.

Другий юридичний факт з виникненням якого закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, стосується не об'єктивних особа довідалася про порушення права, а суб'єктивних чинників особа могла довідатися про порушення свого права.

Для правильного розуміння цього нормативного припису слід мати на увазі, що законодавець формулює не обов'язок особи, а саме що остання повинна дізнатися про факт порушення, а лише можливість отримання інформації про це, тобто пред'являє мінімум вимог для потерпілої сторони щодо здійснення дій, які стосуються факту порушеного права.

З настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ст.261 ЦК України, починає перебіг строк позовної давності.

Відповідно, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивач дізнавшись про порушення свого права не скористався правом захисту свого порушеного права нормами, які викладені в ЦК України.

Крім того, суд наголошує на тій обставині, що підстав, які передбачені ст.ст.263, 264, 265 ЦК України, які б слугували б підставою для зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, судом в судовому засіданні не встановлено.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд в даному спорі приходить до висновку щодо застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України.

Так, в ст.267 ЦК України зазначено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно, ст.267 ЦК України встановлює чотири наслідки спливу строку позовної давності.

Крім того, частина друга вміщує дуже важливе для правильного розуміння позовної давності правило заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Зазначене є підтвердженням загальновідомої тези, що позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і вона має розумітись не як право на позов в процесуальному розумінні, а як право на задоволення позову, тобто в розумінні матеріального права. Більше того, жоден процесуальний кодекс не містить перешкод для відкриття провадження у справі в залежності від дотримання чи пропуску строку позовної давності.

Сплив позовної давності, як правило, позбавляє учасника правовідносин примусового судового захисту за винятками, передбаченими частинами четвертою і п'ятою вказаної статті, але цей факт не призводить до припинення самого права.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України в розвиток положень ст.ст.3,6 ЦК України щодо свободи договору та диспозитивності регулювання цивільних відносин передбачає правило, згідно якого позовна давність застосується судом лише і виключно при наявності відповідної заяви учасника провадження.

Така заява має бути належно оформлена і заявлена до винесення рішення, тобто на стадіях підготовки справи до судового розгляду, вирішення справи та судових дебатів. Із вказаної частини коментованої статті непрямо випливає висновок, що заява про застосування строку позовної давності, подана на стадіях апеляційного чи касаційного провадження не є підставою для застосування позовної давності і відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана відповідачем на стадії вирішення справи та в судових дебатах.

Основним наслідком спливу строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої коментованої статті є відмова в задоволенні позову.

Суд зазначає, що Закон не встановлює, як і не може встановлювати ні вичерпного, ні примірного переліку поважних причин пропуску строку позовної давності.

Такі причини встановлюються судом, при вирішенні конкретних справ згідно з вимогами тих норм і інститутів матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості.

Наслідком визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності є, відповідно до частини п'ятої коментованої статті, захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.218, 253, 254, 255, 256, 257, 259, 260, 261, 263, 264, 265, 267 ЦК України, п.2 ч.1 ст.208, ст.ст.209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 10-денний строк з дня його проголошення апеляції.

Суддя: підпис.

Згідно оригіналу, що знаходиться в матеріалах справи.

Суддя: