АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Чобіток А.О.
Рішення

Іменем України

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В.,Шебуєвої В.А.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору : Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю,-

в с т а н о в и л а:

21 грудня 2015 року позивач пред»явив позов до ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В подальшому змінив підставу позову та просив суд ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання сина, ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1, таким що втратили право на користування його житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1. При цьому зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1. 04.06.2011 року він уклав шлюб з ОСОБА_4, яка взяла його прізвище - ОСОБА_2, від якого вони мають сина - ОСОБА_2, який в зв»язку з наполяганням дружини був зареєструваний у квартирі АДРЕСА_1 . 07.10.2015 року Броварський районний суд Київської області ухвалив рішення про розірвання шлюбу між ним та його дружиною та за його згодою залишив проживати сина сторін разом з матрі»ю, яка зареєстрована в АДРЕСА_3.

Вказує, що формально зареєстрований за його адресою його неповнолітній син, чинить йому перешкоди в користуванні його власністю. На даний час він сплачує аліменти на утримання сина, а також комунальні послуги по квартирі, де зареєстрований його син. В зв»язку з виниклою заборгованістю по аліментам з вини колишньої дружини, і погіршення економічної ситуації у державі, він не може сплачувати комунальні послуги за формально зареєстрованого сина, який не проживає в його квартирі, що є його власністю, і перестав бути членом його сім»ї.

Актом, що завірений начальником ЖЕД-2 Фокіним В.О. , встановлено факт не проживання його малолітнього сина, ОСОБА_2, у спірній квартирі з моменту реєстрації, тобто з 07.03.2012 року більше трьох років.

Посилаючись на те, що в нього є всі законні підстави і докази стверджувати, що відповідач у справі - ОСОБА_2 без поважних причин, по вині колишньої дружини не проживає за місцем реєстрації у його квартирі більше одного року, в зв»язку з чим втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач просив задовольнити позов.

Крім того, посилаючись на Закон України «Про порядок пересування і вільний вибір місця проживання», просив суд зобов»язати, ОСОБА_1 зареєструвати його сина за дійсним місцем проживання, встановленого судом в АДРЕСА_4

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року визнано малолітнього ОСОБА_2 ,в інтересах якого діє ОСОБА_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : квартирою АДРЕСА_1. В задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3. Зазначає, що судом не надано належної оцінки обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено , що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, позивачу у справі.

Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до довідки форми № 3 від 23.09.2015 року , виданої філією № 801-804 Єдиного районного розрахункового центру , в квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані дві особи : ОСОБА_3 - власник квартири, та ОСОБА_2, його син.

Згідно з Актом від 04.12.2015 року, затвердженим начальником ЖЕД-2 Фокіним В.О. у спірній квартирі, ОСОБА_2, 22.11.2011 року зареєстрований, але не проживає з моменту реєстрації, а саме : з 2012 року.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 07.10.2015 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. При цьому в його мотивувальній частині вказано, «строни припинили сімейні стосунки з червня 2015 року, не ведуть спільного господарства, проживають окремо» та «що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання їх сина після розірвання шлюбу, дитина проживає і після розірвання шлюбу залишається проживати з матір»ю».

ОСОБА_1 25.12.2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, після чого змінила прізвище на «ОСОБА_1» , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та згідно з довідкою , виданою виконавчим комітетом Калинівської селищної ради за № 41 від 13.01.2016 року зареєстрована в АДРЕСА_5 ( а.с.24).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Визнаючи малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : квартирою АДРЕСА_1 , суд встановив та виходив з того, що син позивача із червня 2015 року не проживає у спірній квартирі, що встановлено рішенням Броварського районного суду Київської області від 07.10.2015 року, а проживає зі своєю матір»ю за місцем її реєстрації, що нею не оспорюється. При цьому при задоволенні позову в зазначеній частині , крім ст. 405 ЦК України, суд послався також і на Закон України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», та вважав, що малолітній ОСОБА_2 має бути зареєстрований за місцем свого дійсного проживання - зі своєю матір»ю, ОСОБА_1.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи , то ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином ОСОБА_3, внаслідок чого отримав право на користування жилим приміщенням, власником якого є його батько та був зареєстрований останнім у спірній квартирі.

Згідно із частиною 1 ст. 29 ЦК України , місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи , яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров»я в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років.

Як вбачається з рішення Броварського районного суду Київської області від 07.10.2015 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які в силу чинного законодавства є законними представниками малолітнього ОСОБА_2, при розірванні шлюбу дійшли згоди про те, що їх син буде проживати разом з матір»ю - ОСОБА_1.

Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти.

Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітній ОСОБА_2 при домовленості батьків щодо його місця проживання втратив право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності його батьку, оскільки право користування дитиною житлом , належним батькам, охороняється законом.

Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька .

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково пов»язав місце проживання дитини, її реєстрацію ( яка відповідно до Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції) з її правом на користування житлом батьків.

При цьому твердження позивача в обґрунтування позовних вимог про те, що його син , ОСОБА_2, перестав бути членом його сім»ї, не ґрунтується на вимогах сімейного права , а саме - ч. 2 ст. 3 СК України, згідно з якою дитина належить до сім»ї своїх з батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

На підставі викладеного, рішення суду неможна визнати законним та обґрунтованим, в зв»язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове , яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1, третя особа : Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -