Справа № 441/606/15 Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/193/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Кабаль І.І., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, представники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду м.Львова від 30 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кліцьківської сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та інше,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Кліцьківської сільської ради Городоцького району Львівської області та ОСОБА_7 про визнання права власності на земельні ділянки в с.Якимчиі Городоцького району Львівської області в порядку спадкування; визнання частково недійсним рішення Кліцьківської сільської ради №18 від 25.11.2010 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,3га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7 в частині, яка стосується передачі частки земельної ділянки, яка належала на праві власності ОСОБА_8; визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий на ім»я ОСОБА_7 на підставі рішення Кліцьківської сільської ради №18 від 25.11.2010 року, кадастровий номер НОМЕР_2 в частині, яка стосується частки земельної ділянки, що належала ОСОБА_8

Рішенням Городоцького районного суду м.Львова від 30 липня 2015 року у позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кліцьківської сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та інше відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3. В апеляційній скарзі покликаються на його незаконність, порушення норм матеріального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема зазначають, що суд вважав встановленим той факт, що мати позивачки ОСОБА_8 не набула за життя права власності на спірну ділянку, а це суперечить дійсності. Спірну земельну ділянку із земель сільської громади передано у власність користувачу ОСОБА_8 й посвідчено державним актом, який вже згодом було видано на підставі чинного рішення №17 Кліцьківської сільської ради від 24 червня 1996 року. Отже спадкодавець, тривалий час користуючись наданою земельною ділянкою, звернулася із заявою щодо передачі її у приватну власність. І за півтора місяця до смерті ОСОБА_8 було прийнято рішення про передачу їй спірної ділянки у приватну власність, що підтверджує архівна копія цього рішення із додатками. Тому вважають, що ОСОБА_8, спадкодавець позивачів, на законних підставах набула у приватну власність земельні ділянки для обслуговування будинковолодіння та для ведення особистого селянського господарства. Оскаржуваним рішенням Кліцьківська сільська рада фактично вилучила у належного користувача частину земельної ділянки та передала її своєму багаторічному секретарю ради - ОСОБА_7 Просять рішення Городоцького районного суду м.Львова від 30 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів знаходить підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до ст. 1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство, відповідно до ст. 2 ЦПК України, здійснюється відповідно до конституції України, цього Кодексу та Закону України «про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Суд, відповідно до ст. 8 ЦПК України, вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів. Згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України.

Рішення суду, згідно ст. 213 ЦПК, повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Однак оскаржуване рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому залишатись в силі не може.

Відмовляючи у позові повністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 не набула за життя права власності на земельні ділянки пл. 0,49 для ведення особистого селянського господарства та 0,11 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, тому позивачі як її спадкоємці не набувають права власності у порядку спадкування. До таких висновків суд першої інстанції прийшов на підставі положень ст.524, 529, 534 ЦК УРСР, ст.1218 ЦК України, ст.107, 126 ЗК України, про що зазначає у мотивувальній частині рішення.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені на підставі неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, без врахування принципів цивільного судочинства, без застосування практики Європейського суду з прав людини.

Права і свободи людини, відповідно до ст.3 Коснтитуції України, та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави.

Оскільки судова влада є складовою частиною державної влади в Україні, відповідно до ст.6 Конституції України, суди покликані забезпечувати дотримання та захист прав та свобод громадян, здійснюючи принцип верховенства права, проголошений статтею 8 Конституції та застосовуючи досягнення наукової думки та практику Європейського суду з прав людини.

Органи місцевого самоврядування, відповідно до ст.144 Конституції, в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов»язковими до виконання на відповідній території.

На час прийняття рішення про приватизацію земельних ділянок ОСОБА_8 24.06.1996 року діяв Закон України «Про місцеві ради народних депутатів та регіональне самоврядування», яким надано право сільським радам та їх виконавчим органам передавати землю у приватну власність громадян.

Основними принципами місцевого самоврядування у ст.3 Закону проголошено зокрема захист прав, свобод і законних інтересів громадян, соціальної справедливості; обов'язковості рішень органів місцевого та регіонального самоврядування, прийнятих у рамках закону.

Відповідно до ст.6 Земельного Кодексу (редакція станом на 1996 рік) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Передача земельних ділянок у приватну власність, відповідно до ст. 17 ЗК України (редакція станом на 1996 рік) провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Отже, суб'єктивне право власності на землю виникає на підставах та у порядку, визначеному законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення такого права. Згідно з Земельним кодексом України до юридичних фактів, на підставі яких виникає право приватної власності на землю, належать: 1) рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; 2) цивільно-правова угода; 3) успадкування земельної ділянки. Особливістю зазначених юридичних фактів є те, що за змістом вони являють собою активні дії органів влади та осіб, які набувають право власності на землю. Ці дії є складними за змістом, їх вчинення регулюється правовими нормами, які в сукупності становлять порядок набуття права приватної власності на землю.

Із системного аналізу зазначених правових норм апеляційний суд приходить до висновку, що спадкодавцем ОСОБА_8 за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та обслуговування будинковолодіння.

Обґрунтовуючи відмову у позові, суд першої інстанції помилково посилається на ст.126 ЗК України, відповідно до якої право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. На час виникнення спірних правовідносин ЗК України у діючій на той час (1996-1998 рр.) редакції взагалі не містив ст.126.

Перехід права власності на нерухоме майно з часу державної реєстрації речового права вводиться в українському законодавстві з набранням чинності ЦК України (2004р).

Кабінетом Міністрів України у Декреті «Про приватизацію земельних ділянок», який регулював спірні правовідносини і діяв до 2006 року, зобов»язано сільським, селищним, міським Радам Народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України (ст..1 Декрету). У ст.2 Декрету встановлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (ст.3 Декрету). У ч.4 зазначається, що громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни їх цільового призначення.

Відповідно до «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України», затвердженого Наказом державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993 року, який діяв на час прийняття рішення сільської ради про передачу ОСОБА_8 земельних ділянок у приватну власність 1996 року та на час видачі державного акта про право власності на землю на ім»я ОСОБА_8 1998 року, цим нормативно-правовим актом регулювались питання приватизації землі та оформлення правовстановлюючих документів.

У приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва.

Передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок, вказаних у частині першій цього пункту, провадиться тільки один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обов'язково робиться Радами народних депутатів відповідна відмітка у паспорті або документі який його замінює. Статтями 56, 57, 67 Земельного кодексу України встановлено такі розміри земельних ділянок, що передаються у приватну власність громадянам України: - для ведення особистого підсобного господарства в межах населених пунктів у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара; для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га, селищах міського типу - 0,15 га, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 га, у містах - 0,1 га; для ведення садівництва - не більше 0,12 га; для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,1 га; для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 га (ст..2 Порядку). Передача у приватну власність земельних ділянок, (ст.3 Порядку) що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян (додаток № 1).

Відповідні Ради народних депутатів, як передбачено ст..4 Порядку, перевіряють обгрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність (додаток № 2).

Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), відповідно до ст.5 Порядку, виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.

Судом першої інстанції також не застосовано Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, яка регулює спірні правовідносини (Інструкції). Зокрема, відповідно до п.1.1. Інструкції право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державними актами.

Державні акти, що посвідчують право власності на землю, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів.

На земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки (п.1.7 Інструкції).

Роботи, пов'язані із складанням державних актів на право колективної власності на землю, приватної власності на землю і постійного користування землею, на існуючі землекористування проводяться, як правило, одночасно по всій території сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, а також по всій території населеного пункту або окремих його варталах (п.1.8 Інструкції). Розробку технічної документації по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею здійснюють державні а інші землевпорядні організації (п.1.9 Інструкції). Технічна документація, відповідно до п.1.10 Інструкції, при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю , що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Технічна документація по складанню державних актів зберігається у відділах земельних ресурсів районних державних адміністрацій, міських (міст обласного підпорядкування) відділах земельних ресурсів, управліннях земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Розділом 2 Інструкції передбачено порядок складання державних актів. Роботи по складанню державних актів на право власності на землю виконуються в такому порядку: підготовчі роботи; встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); складання плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться (п.2.2 Інструкції) у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.

Складається план земельної ділянки з визначенням на ньому її меж і розмірів, описом меж суміжних власників землі і землекористувачів (п.2.3 Інструкції). На плані показуються: межі всіх смужних ділянок, що передаються (надаються) у власність або користування в межах відповідної Ради народних депутатів; лінійні проміри по межі земельної ділянки; всі поворотні точки меж земельної ділянки; всі точки, закріплені в натурі (на місцевості) довгостроковими межовими знаками; всі лінії, які є суходольними межами. Ці межі викреслюються суцільною лінією чорною тушшю; річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші урочища, що співпадають з межами. На плані зовнішніх меж земель власників і користувачів показуються вкраплені земельні ділянки сторонніх власників землі і землекористувачів та додається їх список. План земельної ділянки складається у масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів.

Державні акти, відповідно до п.3.1 Інструкції, на право приватної власності на землю видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність. Другі римірники державних актів , а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у тих органах, що здійснювали їх видачу і реєстрацію.

Таким чином, із системного аналізу зазначених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що спадкодавцем ОСОБА_8 було вчинено усі необхідні дії для набуття у приватну власність спірних земельних ділянок, які перебували у її користуванні, що свідчило про її чітке волевиявлення на приватизацію земельних ділянок в процесі виконання державної програми роздержавлення земель. Уся технічна документація на земельні ділянки площею 0,11 га та 0,49 га в с.Якимчиці була виготовлена відповідно до вимог чинного законодавства, земельні ділянки були винесені в натурі, із визначенням зовнішніх меж, розмірів, конфігурації на місцевості. Це свідчить про зреалізованість рішення сільської ради про передачу земельних ділянок у приватну власність.

Відсутня будь-яка вина ОСОБА_8 у тому, що заповнення бланку та видача Державного акта відбулася лише у 1998 році, уже після її смерті. Це було викликано об»єктивними загальновідомими обставинами, зумовленими дефіцитом на той час бланків Державних актів.

Натомість, враховуючи вказані правові норми Декрету та Інструкції, апеляційний суд знаходить ознаки протиправності та недобросовісності дій посадових осіб сільської ради, враховуючи не забезпечення Кліцьківською радою належного збереження Державного акта та виготовленої технічної документації на земельні ділянки для приватизації, не проведення реєстрації Державного акта про право приватної власності на землю на ім»я ОСОБА_8, не скерування даних щодо спірних земельних ділянок після створення управління державного земельного кадастру.

Право приватної власності особи на земельну ділянку як у період 1996-1998 роки виникало на підставі рішення органу місцевого самоврядування у порядку виконання державної програми роздержавлення земель і у подальшому оформлялось Державним актом про право власності на землю.

Ці норми кореспондуються з нормами Закону України «Про власність», Земельного Кодексу, Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, відповідно до статті 9 Земельного Кодексу України 1991 року, до повноваження сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі.

Закон чітко розділяє дві окремі функції сільської ради як органу місцевої влади (самоврядування), що пов»язані з переходом права власності з державної до приватної і в подальшому реєстрації набутого права приватної власності.

Рішенням №17 від 24.06.1996року Кліцьківської сільської ради Городоцького району Львівської області вирішено передати у приватну власність громадянам, зокрема ОСОБА_8 0.13 га для обслуговування житлового будинку та 0,47га для ведення підсобного господарства, відповідно поданих заяв та на основі заяв громадян та висновків приватизаційної комісії. Конкретні розміри та площа будуть уточнені при видачі державного акту на право приватної власності (а.с.11).

Колегія суддів звертає увагу на те, що це рішення було підписано відповідачем ОСОБА_7 як посадовою особою Кліцьківської сільської ради, що підтверджує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Отже з часу прийняття Кліцьківською сільською радою рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_8 земельних ділянок які перебували у її користуванні з відповідним цільовим призначенням, ці земельні ділянки вибули з державної власності та колективної власності і повторній приватизації не підлягали.

Із системного аналізу зазначених норм, колегія суддів приходить до висновку, що Державний акт про право приватної власності на землю є актом, що засвідчує набуття права власності, яке виникло на підставі рішення уповноваженого органу влади чи місцевого самоврядування.

Ця позиція повною мірою відповідає Конституційному принципу верховенства права, узгоджується з іншими правовими нормами, які регулюють подібні правовідносини, зокрема щодо приватизації державного житлового фонду, а саме щодо місячного строку з часу подання заяви особи про приватизацію (передачу у приватну власність) державного житла.

Така позиція суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-57цс13 від 19 червня 2013 року, де зазначено, що частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Крім того, правова норма про набуття права власності на земельну ділянку з часу державної реєстрації не поширюється на правовідносини щодо приватизації земельних ділянок ОСОБА_8 у 1996 році та оформлення права власності на земельні ділянки 1998 року.

Тому позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємців за заповітом після смерті ОСОБА_8 підлягає задоволенню у частині визнання їх права власності у порядку спадкування як форми правонаступництва на земельні ділянки, які були набуті у власність спадкодавцем на підставі юридичного факту - рішення №17 Кліцьківської сільської ради від 24.06.1996 року (а.с.11). Точний розмір, розташування та конфігурація набутих у власність земельних ділянок зазначено у Державному акті на право приватної власності на землю серія НОМЕР_3 (а.с.10), виданого Кліцьківською сільською Радою народних депутатів 25.03.1998року. Хоча місце розташування земельних ділянок було відоме і раніше у зв»язку фактичним користування цими діляками ОСОБА_8 і раніше.

Аналізуючи підстави та обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання частково недійсним рішення Кліцківської сільської ради №18 від 25.11.2010 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,3га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_7 в частині, яка стосується передачі частки земельної ділянки, яка належала на праві власності ОСОБА_8; визнання частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий на ім»я ОСОБА_7 на підставі рішення Кліцьківської сільської ради №18 від 25.11.2010 року, кадастровий номер НОМЕР_2 в частині, яка стосується частки земельної ділянки, яка належала ОСОБА_8, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність вимог у зв»язку з чим відмовляє у їх задоволенні.

Апеляційний суд вважає не пропущеним строк звернення до суду (позовна давність) оскільки встановлено, що позивачі вчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини (а.с.82-83), нотаріусом вживались заходи отримання технічної документації на земельні ділянки для оформлення свідоцтва про право на спадщину. Однак у наданні інформації відділом Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області нотаріусу було відмовлено у зв»язку з тим, спірні земельні ділянки не внесені до державного реєстру земель. А свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано лише 15.01.2015 року, лише на житловий будинок, що і становить факт порушення права позивачів.

Право на звернення до суду за захистом, як передбачено ст.3 ЦПК, має особа у разі порушення права. Однак позивачами на доведено на підставі належних і допустимих доказів, що прийняття оскаржуваного рішення сільської ради та Державного акта про право власності на землю ОСОБА_7 порушують права та законні інтереси позивачів як спадкоємців земельних ділянок ОСОБА_8

Апеляційним судом для забезпечення повноти та об»єктитвності з»ясування обставин справи призначалось проведення судової експертизи для визначення питань чи перетинаються (накладаються) спірні земельні ділянки між собою. Однак у проведенні експертизи було відмовлено у зв»язку з неможливістю надання висновку через невиконання сторонами вимоги про надання додаткових матеріалів - технічної документації по виготовленню Державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_8

Судом встановлено, що така технічна документація з невідомих причин відсутня за місцем зберігання - у Кліцьківській сільській раді, а також відсутня така у позивачів і у територіальному підрозділі держземкадастру.

За вимогами апеляційного суду також було відмолено у наданні технічної документації на цю земельну ділянку з підстав відсутності у Кліцьківській сільській раді, відділі Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області (а.с.248).

Відповідно до ст..60 ЦПК, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»зок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачами не доведено на підставі належних і допустимих доказів, що надана земельна ділянка відповідачу ОСОБА_7 накладається на земельну ділянку спадкодавця ОСОБА_8 площею 0,49 га та в якій частині, а факт накладання заперечується відповідачами, колегія суддів вважає, що позивачі не виконали свого процесуального обов»язку доведення обставин, на які вони посилались як підставу своїх вимог. Тому у позові у цій частині слід відмовити за недоведеністю, що не позбавляє позивачів права на звернення до суду за судовим захистом із дотриманням загальних процесуальних норм.

Загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність, розумність.

У рішенні Конституційного Суду України 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 зокрема наголошується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають ґрунтуватися передусім на ідеях соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (абзац третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).2.2. Суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо. Принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин.

У своєму Рішенні Конституційний Суд України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Елементи права, зокрема розмірність, рівність, мораль, об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (254к/96-ВР ).

Суди України зобов'язані у своїй діяльності дотримуватися принципу верховенства права та враховувати міжнародні (зокрема європейські) стандарти щодо застосування принципу пропорційності. Останній є однією з вимог верховенства права і має істотне значення для судочинства. Принцип пропорційності, на відміну від інших загальноправових принципів, спрямований безпосередньо на визначення необхідності втручання державних органів у права та свободи осіб, ступеня такого втручання і має на меті захист прав та свобод від надмірного правообмеження. Обмеження прав та свобод повинні відповідати принципу пропорційності, оскільки від цього значною мірою залежить їх правомірність у цілому. Надмірні правообмеження, які не відповідають принципу пропорційності, ставлять під сумнів не лише утвердження основних прав людини, а й реалізацію принципу верховенства права загалом. На необхідності дотримання принципу верховенства права судами при здійсненні судочинства наголошено і у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (стаття 2, частина перша статті 47, частина перша статті 55). Отже, законодавчо принцип верховенства права визнається одним з основних принципів судочинства. Дотримання судом принципу верховенства права, який є фундаментальним щодо інших принципів права, визначає ефективність цивільного правосуддя, а отже, і захист самої Конституції України та закріплених нею правових цінностей, зокрема основних прав та свобод людини.

На рівні українського законодавства принципи справедливості, добросовісності та розумності є не лише галузевими принципами цивільного права. Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України (надалі - КСУ) від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), було, зокрема, вирішено, що "охоронюваний законом інтерес", треба розуміти як простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином КСУ, фактично, прирівняв принципи справедливості, добросовісності та розумності до решти загальоноправових принципів. Проте, крім того що законодавець визначає багато різних підходів до застосування аналізованих принципів при створенні певних нормативно-правових актів, цікаві приклади містить і судова практика застосування принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Таким чином, принцип справедливості, добросовісності та розумності у вирішенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кліцьківської сільської ради реалізовується у правильному тлумаченні переходу права власності на земельні ділянки у порядку приватизації до ОСОБА_8 внаслідок прийняття компетентним органом рішення про передачу безоплатно у приватну власність.

Заповнення бланку та видача Державного акта про право приватної власності на землю через 2 роки після прийняття рішення про передачу у приватну власність не може вважатись добросовісними діями посадових осіб органу місцевого самоврядування, а смерть особи у цьому разі до складання Державного акта не може слугувати підставою для звуження та обмеження її прав на приватизацію землі, яка раніше перебувала у її користуванні.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у позові, не враховано принципи справедливості, добросовісності, а також не застосовано принцип справедливого балансу прав людини та органу державної влади (самоврядування).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трегубенко проти України" заява № 61333/00, суд наголошує, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію ( 995_004 ). Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), яке згадувалося вище, параграф 78). У цій сраві Суд знаходить, що справедливий баланс було порушено, а заявник поніс і продовжує нести особистий та надмірний тягар. Отже, має місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 ( 994_535 ).

Застосовуючи практику Європейського суду як частину національного законодавства апеляційний суд прийшов до висновку, що при вирішенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кліцьківської сільської ради про визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 не було враховано принципу справедливості як основного принципу судочинства та не забезпечено дотримання Конвенції про права людини та основоположних свобод щодо дотримання «справедливого балансу» між інтересами громадянина та органу влади (місцевого самоврядування) при вирішенні спору.

Тому апеляційний суд, застосовуючи принципи цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, Конституційні норми верховенства права та практику Європейського суду з прав людини щодо справедливого балансу права та інтересу, приходить до переконання про необхідність та можливість судового захисту права позивачів на спадкування земельних ділянок після смерті ОСОБА_8, вважаючи їх набутими спадкодавцем на законних підставах.

Заповнення бланку та видача Державного акта через тривалий час (близько 2 років) після прийняття рішення про передачу у приватну власність земельних ділянок є формальною обставиною, адже за життя ОСОБА_8 вчинила усі необхідні дії для отримання земельних ділянок у приватну власність. Тому колегія суддів вважає, що така формальна обставина не може скасовувати, обмежувати чи припиняти право, яке виникло на законній підставі - рішення компетентного органу, що набуває чинності одразу і є обов»язковим для виконання.

Кліцьківська сільська рада, видаючи Державний акт про право приватної власності на землю ім»я ОСОБА_8 у 1998 році, тобто після її смерті, фактично визнала її право на отримання у власність земельних ділянок для обслуговування будинковолодіння та ведення особистого підсобного господарства. Державний акт дійсний, у передбаченому законом порядку не скасований і не визнаний недійсним.

Відповідно до заповіту, посвідченого 31.05.1994 року секретарем Кліцьківської сільської ради ОСОБА_7, яка є відповідачем у даній справі, (а.с.9) ОСОБА_8 на випадок смерті заповіла все своє майно, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право - позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях.

Померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, причина смерті онкозахворювання (а.с.8).

Спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.5), зареєстрували на праві власності житловий будинок в АДРЕСА_1 по 1/2 частки (а.с.6).

Таким чином, земельні ділянки, якими за життя користувалась ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, та які у порядку приватизації отримала у власність на підставі рішення Кліцьківської сільської ради Городоцького району Львівської області 24.06.1996 року, слід вважати спадковим майном та визнати право власності на нього у порядку спадкування.

Оскільки спадщина відкрилась у 1996 році, позивачі своєчасно подали заяви про прийняття спадщини, що спірних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР (1963р).

Відповідно до ст..549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотконторі заяву про прийняття спадщини.

Прийнята спадщина, відповідно до ст.548 ЦК УРСР, визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Одже, фактично вступивши у володіння усім спадковим майном - житловим будинком по АДРЕСА_1, земельною ділянкою для обслуговування будинку та земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, позивачі як спадкоємці набули права власності на усе спадкове майно після смерті матері ОСОБА_8

Згідно роз»ясень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» порушення або неправильне застосування норм матеріального права мають місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумачення закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення.

Здійснюючи правосуддя, у відповідності до ст.4,ч.1ст.8 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів. Незастосування закону, який регулює спірні правовідносини, та основних принципів судочинства свідчить про порушення норм матеріального та процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Згідно роз»яснень п.15.Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд при перевірці законності й обгрунтованості рішення може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з ч.3,4с.303 ЦПК, у разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення суду. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Таким чином, апеляційний суд, знайшовши підстави, передбачені ч.1ст.309 ЦПК, скасовує рішення суду першої інстанції. Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суду визнає недоведеними позовні вимоги у частині часткового оскарження рішення сільської ради та Державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_7 і відмовляє у цій частині; задовольняє позов про визнання права власності на земельні ділянки за позивачами у порядку спадкування.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, яка розташована в с. Якимчиці Городоцького району, площею 0,49 га для ведення особистого селянського господарства та 0,11 га для обслуговування житлового будинку, як за спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_8

У решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: І.І. Кабаль

М.М. Шандра