Справа №487/6511/15-ц 10.10.2016 10.10.2016 10.10.2016
Справа №487/6511/15-ц Суддя першої інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження №22ц/784/2159/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на несплачені кошти за судовими рішеннями,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на несплачені кошти, що стягнуті за судовим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року.

В подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь втрати від інфляційних процесів та три проценти річних, що нараховані на кошти, які стягнуті за судовими рішеннями Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року, Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року та Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала наступним.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року з ОСОБА_3, як спадкоємиці ОСОБА_4, на користь ОСОБА_2 стягнуто 80 000 грн., які спадкодавиця отримала за розпискою від позивача, а також 1 500 грн. судових витрат, пов'язаних із проведенням експертизи.

Оскільки відповідач вказане судове рішення не виконувала, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року з останньої на користь позивача було стягнуто збитки від інфляції в сумі 25 273 грн. 01 коп. та три проценти річних в сумі 2 200 грн.

Наступним рішенням того ж суду від 27 січня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто збитки від інфляції в сумі 27 802 грн. 96 коп. та три проценти річних в сумі 622 грн. 43 коп. за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання по поверненню позивачу 80 000 грн. та не сплату збитків від інфляції і трьох процентів річних, визначених рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року.

Посилаючись на невиконання зазначених рішень з вини відповідача, що призвело до знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, ОСОБА_2 на підставі ст. 625 ЦК України просила позов задовольнити, стягнути на її користь з відповідача 739 617 грн. - збитків від інфляції та 60 677 грн. 38 коп. - три проценти річних за прострочення грошового зобов'язання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_3 вказувала на те, що до правовідносин, які склалися між сторонами, не застосовуються положення ст.625 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 збитки від інфляції в сумі 11 454 грн. 08 коп. та три проценти річних в сумі 2 718 грн. 16 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4 була власником ? частки квартири АДРЕСА_1.

01 вересня 2010 року остання склала розписку про продаж ОСОБА_2 належної їй частки у вказаній квартирі в рахунок чого отримала від позивача 80 000 грн. та зобов'язувалась до 01 грудня 2010 року укласти договір купівлі-продажу.

Зазначеного договору між сторонами укладено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. ОСОБА_3 після її смерті прийняла спадщину.

Оскільки ОСОБА_4 за життя не уклала нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу належної їй частки квартири та не повернула ОСОБА_2 отриманих грошей, з відповідача апеляційним судом на підставі ст.ст.1218 та 1282 ЦК України було стягнуто борг у сумі 80 000 грн. та витрати, пов'язані з проведенням експертизи у сумі 1 500 грн.

В подальшому рішеннями суду проводились нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на вказані суми.

Так, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто збитки від інфляції в сумі 25 273 грн.01 коп. та три проценти річних в сумі 2 200 грн. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 квітня 2015 року дане рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних та стягнуто з відповідача на користь позивача три проценти річних у сумі 2 169 грн. 86 коп.

В подальшому, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто збитки від інфляції в сумі 27 802 грн. 96 коп. та три проценти річних в сумі 622 грн. 43 коп. за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання по поверненню позивачу 80 000 грн., а також втрат від інфляції та трьох процентів річних, стягнутих рішенням Заводського районного суду мста Миколаєва від 18 березня 2015 року.

У зв'язку з тим, що пройшов значний проміжок часу, а збитки відповідачем не відшкодовані, позивач повторно звернулася до суду з метою відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період прострочення виконання зобов'язання, що наведений у розрахунку, який наявний в матеріалах справах.

Районним судом також встановлено, що станом на час розгляду справи присуджені судом кошти на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року та рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2016 року позивачу не сплачені (вказане сторонами не спростовано).

Натомість, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2015 року відповідачем виконано 27 липня 2015 року (в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2/487/946/15 на рахунок відділу обліку депозитних сум надійшли грошові кошти в сумі 27 442 грн. 87 коп.).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання по поверненню коштів за судовими рішеннями є грошовим зобов'язанням та керуючись ст.625 ЦК України, стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 11 454 грн. 08 коп. - інфляційні втрати та 2 718 грн. 16 коп. - три проценти річних.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

При цьому, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За такого, на думку колегії суддів, до спірних правовідносин, що виникли у зв'язку з виконанням судового рішення від 27 січня 2016 року та від 18 березня 2015 року, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України), оскільки її положення щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на виконання судового рішення.

Оскільки районний суд не врахував наведених вище норм та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційного суду.

Разом з тим, оскільки відповідач повинна була сплатити на користь позивача борг в розмірі 80 000 грн., то таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є чинними та обов'язковими до виконання на всій території України, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року є чинним та обов'язковим до виконання. Воно не змінювалось та не скасовувалось в порядку, передбаченому процесуальним законом. Проте, відповідачем виконано не було.

За таких обставин, вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 704 грн. 86 коп., тобто від простроченої суми - 80 000 грн. 00 коп. та за період з червня 2015 року по квітень 2016 року (80 000 грн. х (99,0% х 99,2% х 102,3% х 98,7% х 102,0% х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 101,0% :100))=82 704 грн. 86 коп. - 80 000 грн. = 2 704 грн. 86 коп.

При цьому, при розрахунку інфляційних втрат, колегія суддів виходила з того, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Посилання ж позивача на необхідність врахування судом при обчисленні задоволених сум 1 500 грн. судових витрат, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки грошовим зобов'язанням відповідача є саме 80 000 грн., які позивачу заборгувала за життя спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Розмір трьох процентів річних за період з червня 2015 року по квітень 2016 року становить 2 202 грн. 74 коп., який вираховується за формулою (80 000 грн. х 3% х 335 днів): 365.

Разом з тим, при вирішенні спору суд у порушення ст.ст.213-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, що відповідно до ст.ст.15-16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом, тому в силу ст.309 ЦПК України вказане є підставою для скасування ухваленого у справі рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути 1 157 (одну тисячу сто п'ятдесят сім) грн. 52 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідно.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2016 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на несплачені кошти за судовими рішеннями - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 2 704 (дві тисячі сімсот чотири) грн. 86 коп. та три проценти річних в сумі 2 202 (дві тисячі двісті дві) грн. 74 коп., що нараховані за невиконання грошового зобов'язання за судовим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1 157 (одну тисячу сто п'ятдесят сім) грн. 52 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Т.С. Довжук

В.В. Коломієць