У х в а л а

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплачених премій та вихідної допомоги, за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- скасувати наказ відповідача від 12 листопада 2014 року № 90/ок про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України;

- поновити її на попередній роботі на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій відділу бухгалтерського обліку та звітності відповідача;

- стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення(далі - Концерн) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до моменту поновлення на роботі;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй: ненараховану та невиплачену премію в розмірі 5 109 грн до Дня Незалежності України, 5 109 грн до Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку та 2 554 грн 50 коп. до Дня Конституції України; ненараховану та невиплачену премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за червень-вересень 2014 року в розмірі 7 035 грн 70 коп.; вихідну допомогу в розмірі 2 280 грн 60 коп.;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з її незаконним відстороненням від роботи в розмірі 11 842 грн 45 коп.;

- стягнути з відповідача на її користь заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні по день фактичного розрахунку (а. с. 145-169, т. 1).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона з 07 жовтня 2013 року по 12 листопада 2014 року працювала на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій Концерну, а наказом від 12 листопада 2014 року № 90/ок її звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважала звільнення незаконним з тих підстав, що в Концерні створена та діє Об'єднана профспілкова організація і вона є членом первинної профспілкової організації, а тому її звільнення могло мати місце лише за згоди профспілкового комітету, проте листом від 21 листопада 2014 року № 102 адміністрації було відмовлено в наданні згоди на її звільнення з роботи, так як приведені обґрунтування в поданні на її звільнення та необхідності скорочення чисельності та штату працівників профспілковий комітет визнав безпідставними. Крім того, вважала, що у порушення ст. 49-4 КЗпП України адміністрація Концерну не провела консультації з первинною профспілковою організацією про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Також зазначала, що ухвалою Тельманівського районного суду Донецької області від 14 липня 2014 року та ухвалою цього ж суду від 17 липня 2014 року Генеральному директору Концерну ОСОБА_4 було заборонено самостійно затверджувати штатний розпис і встановлювати чисельність працівників Концерну, затверджувати структуру, приймати на роботу і звільняти з роботи працівників, укладати з ними трудові договори.

Крім того, позивачка вказувала, що наказом від 30 вересня 2014 року № 443 її відсторонено від виконання трудових обов'язків до закінчення розслідування у кримінальному провадженню та обмежено у доступі на території Концерну, про скасування якого їй стало відомо лише 21 листопада 2014 року, коли вона прибула на засідання профкому Первинної профспілкової організації Концерну, у зв'язку із чим станом на 20 листопада 2014 року вона вважала, що перебуває у трудових відносинах із відповідачем.

Також, на думку позивачки, їй безпідставно не були нараховані та виплачені одноразові премії з нагоди державних та професійного свят, а в червні-вересні 2014 року їй було зменшено розмір щомісячної премії, яка передбачена п. 5.12 колективного договору, за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності із 100 до 50%. Також враховуючи, що вона була відсторонена від виконання трудових обов'язків, у зв'язку із чим не виконувала свої посадові обов'язки з 30 вересня по 21 листопада 2014 року, вважала, що середньомісячна заробітна плата повинна бути розрахована виходячи із її заробітної плати у вересні 2014 року із урахуванням премії, у зв'язку із чим відповідачем недонарахована та невиплачена їй вихідна допомога та заробітна плата за вимушений прогул, оскільки при розрахунку відповідач виходив з того, що вона працювала у жовтні 2014 року 23 дні та у листопаді 2014 року 8 днів, що не відповідає дійсності. Крім того, зазначала, що відповідачем не дотримано вимог законодавства щодо термінів розрахунку із нею, як із звільненим працівником.

З огляду на вказане просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року провадження у справі в частині вимог про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу премію до Дня Незалежності України та Дня Конституції України було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а. с. 14, т. 3).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 рокупозов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Концерну від 12 листопада 2014 року № 90/ок про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій Концерну з 12 листопада 2014 року.

Стягнуто з Концерну на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 666 грн 18 коп. без урахування прибуткового податку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій Концерну та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 8 517 грн 95 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13 листопада 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу Концерну задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування, в іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі Концерн, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним наказу від 12 листопада 2014 року № 90/ок, поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій Концерну та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що наказом Концерну від 12 листопада 2014 року позивачку звільнено із займаної посади у зв'язку із скорочення чисельності та штату працівників, проте рішенням апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року було скасовано наказ від 12 серпня 2014 року № 378, який був підставою для скорочення посади ОСОБА_3, дійшовши висновку, що звільнення позивачки проведено з порушенням положень законодавства та без передбачених законом підстав.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування, а в іншій частині залишаючи його без змін, виходив з того, що первинна профспілкова організація отримала від відповідача подання про надання письмової згоди на звільнення позивачки 07 листопада 2014 року, а тому рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки було прийнято 21 листопада 2014 року та надійшло до відповідача після видання наказу від 12 листопада 2014 року про звільнення позивачки. Отже, звільнення позивачки проведено відповідачем за відсутності згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 жовтня 2013 року ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді начальника сектора обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій відділу бухгалтерського обліку та звітності.

Наказом від 12 серпня 2014 року № 378 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення» було прийнято рішення про скорочення штатної чисельності дирекції Концерну та виведення їх із штатного розпису.

Відповідно до п. 3 наказу працівники, в тому числі ОСОБА_3, 12 серпня 2014 року були ознайомлені з цим наказом (а. с. 200, т. 1).

Листом від 08 серпня 2014 року первинна профспілкова організація була повідомлена керівництвом Концерну про наступне вивільнення працівників Концерну та приведено перелік осіб, які підлягали вивільненню.

12 серпня 2014 року відповідач повідомив ОСОБА_3 про майбутнє скорочення з переліком вакантних посад, з яким остання була ознайомлена особисто під підпис 12 серпня 2014 року (а. с. 209а, т. 1), проте відмовилась від зайняття запропонованих посад, про що було складено відповідний акт (а. с. 212, т. 1).

23 жовтня 2014 року адміністрацією Концерну було направлено подання № 5033/1-08 до Первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення позивачки з роботи, однак згідно з актом від 27 жовтня 2014 року член профспілкового комітету ППО Концерну ОСОБА_5 відмовилась від отримання вказаного повідомлення на ім'я голови ППО дирекції Концерну (а. с. 222, т. 1).

Наказом Концерну від 12 листопада 2014 року № 90/ок ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням профспілкового комітету первинної профспілкової організації дирекції Концерну від 21 листопада 2014 року відмовлено в наданні згоди на звільнення начальника сектора з обліку основних засобів, необоротних активів та капітальних інвестицій відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну ОСОБА_3 у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників Концерну (а. с. 80-84, т. 1, а. с. 85-145, т. 2).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

На виконання вказаних вимог закону Концерн 08 серпня 2014 року направив первинній профспілковій організації концерну повідомлення про скорочення штатних одиниць Концерну, в тому числі і посади позивачки, яке було вручено члену первинної профспілкової організації Концерну ОСОБА_6 12 серпня 2014 року (а. с. 201-203, т.1).

Отже, первинна профспілкова організація концерну знала про майбутнє скорочення чисельності та штату працівників з 12 серпня 2014 року, в тому числі посади, яку обіймала позивачка.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, відносно якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) надав згоду на розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, Концерном на виконання вказаних вимог закону 23 жовтня 2014 року було внесено подання № 5033/1-08 про надання первинною профспілковою організацією Концерну письмової згоди на звільнення ОСОБА_3 у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників (а. с. 224, т. 1).

Крім того, 24 жовтня 2014 року голові первинної профспілкової організації Концерну ОСОБА_7 було направлено телеграму про надходження від адміністрації Концерну вищезазначеного подання, що підтверджується відповідним реєстром відправлень та квитанцією від 24 жовтня 2014 року № 6449 (а. с. 219-221, т. 1).

Отже, первинній профспілковій організації Концерну було відомо про скорочення штату та чисельності працівників, тому відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України первинна профспілкова організація Концерну повинна була розглянути подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 від 23 жовтня 2014 року у п'ятнадцятиденний строк, тобто не пізніше 07 листопада 2014 року, та повідомити Концерн про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття, тобто до 10 листопада 2014 року.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України вказаних вимог закону та обставин справи не врахував та не звернув уваги на те, що на момент звільнення ОСОБА_3 з посади 12 листопада 2014 року первинна профспілкова організація Концерну не повідомила у визначений законом строк відповідача про прийняте рішення щодо надання чи ненадання згоди на звільнення позивачки, у зв'язку із чим не зробив відповідні правові висновки з урахуванням положень ч. 5 ст. 43 КЗпП України, якою передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) надав згоду на розірвання трудового договору.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана