РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВОДГЕО» про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати, моральну шкоду в загальному розмірі 111 510,89 грн. Відповідно до уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на свою користь оплату простою в розмірі 72 079,47 грн., недоплачену заробітну плату в розмірі 51 239,05 грн., грошову допомогу в розмірі шести місячних окладів в розмірі 28 204,98 грн., моральну шкоду в розмірі 29 997,60 грн., а загалом 181 521,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 1979 р. по 2009 р. працювала в УДНДІ «УкрВОДГЕО» на різних посадах, захистила дисертацію, на протязі багатьох років очолювала галузевий профком. В процесі призначення їй наукової пенсії стикнулась з тим фактом, що за період з 1993 р. по 2003 р. без будь-якого правового обґрунтування заробітна плата їй не нараховувалась, адміністрація підприємства без її відома та згоди переводила її на роботу з неповним робочим тижнем. Як голова профспілки вона неодноразово зверталась до контролюючих органів, які підтверджували неправомірність дій адміністрації та розяснювали, що це може негативно відобразитись на розмірі пенсії співробітників.

В період дії безстрокового трудового договору роботодавець повністю залишив її без заробітної плати за 04, 08 та 10.1993 р., 05, 10.1994 р., 11.1996 р., 06-08.1997 р., 02, 04, 06.1999 р., 02.2000 р., 03, 04, 06, 09-12.2002 р., 01-03.2003 р., тобто всього на протязі 23 місяців. Вважає, що ненарахування та невиплата заробітної плати повязана з простоєм, який керівництво не оформлювало належним чином, а неправомірно, без узгодження з профспілкою, відправляло співробітників у відпустку без утримання.

Оскільки через давність вказаних подій не в змозі довести, що виконувала трудові обовязки в вказані періоди та знаходилась на роботі в звичайний робочий час, вважає, що замість повного безпідставного залишення її без заробітної плати у вказані періоди, відповідно до ст. 113 КЗпП вона має право на не менш ніж 2/3 посадового окладу. У звязку з тим, що вона вже довгий час не працює, вважає, що необхідно виходити з розміру окладу перед звільненням в 2008-2009 р. 1735 грн. Розмір індексації за минулі роки склав: 2009 р. 739, 33 грн., 2010 р. 543,23 грн., 2011 р. 409,25 грн., 2012 р. 350, 78 грн., 2013 р. 354, 44 грн., 2014 р. 345,91 грн., 2015 р. 222,89 грн. Вважає, що розмір її окладу з індексацією на цей час становить 4700,83 грн., а відповідно до поданих розрахунків оплата простою повинна становити 72 079,47 грн.

Посилається на застосування керівництвом підприємства неповного робочого тижня, на підтвердження чого по окремим місяцям надано копії табелів обліку робочого часу, що підтверджують неповний робочий тиждень. Виходячи з розмірів щомісячної нарахованої заробітної плати та наявних копій табелів, вважає, що неповний робочий тиждень встановлювався на протязі 57 місяців, а саме: 03, 04, 05, 12.1991 р., 03, 05.1992 р., 01, 02, 05, 09.1993 р., 04, 08.1994 р., 05, 07, 08, 09, 11, 12.1995 р., 03, 04, 05, 06.1996 р., 05, 06.1997 р., 01, 07, 08, 09, 12.1998 р., 01, 03, 05, 07, 08.1999 р., 01, 03, 05, 06, 07, 08, 09.2000 р., 06, 08, 09, 10, 11, 12.2001 р., 01, 02, 07.2002 р., 07.2003 р., 08.2004 р., 09.2006 р., 12.2008 р., 01, 02, 03, 2009 р. Відповідно їй не було виплачено заробітну плату за 228 днів, тобто 10,9 місячних оклади, що в грошовому виразі становить 51 239,05 грн.

Позивач посилається на те, що два рази була звільнена з наукової посади та їй при цьому була оформлена наукова пенсія, але в порушення ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» їй не була виплачена грошова допомога в розмірі шести місячних окладів, що становить 28 204, 98 грн.

Винними діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, при обрахунку розміру якого позивач виходить з того, що внаслідок дій підприємства її страховий стаж склав 36 років 11 міс., що при нарахуванні пенсії дало коефіцієнт стажу 0,498, а за умови оплати 23 місяців, її страховий стаж склав би 38 років та 10 місяців, а коефіцієнт стажу 0,524. Таким чином, її коефіцієнт стажу знизився на 5 %, і відповідно прямопропорційно на 5 % знизилась сума її щомісячної пенсії. Виходячи з цього розмір спричиненої їй моральної шкоди обраховує як 5% її сьогоднішньої пенсії помноженої на кількість років протягом яких вона прогнозовано, ще може отримувати пенсію. Розмір оціненої таким чином моральної шкоди становить 29 997,60 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. В подальшому в судове засідання не зявилась, відповідно до надісланої на адресу суду заяви, у звязку з погіршенням її стану здоровя, справу просить розглядати за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, в його задоволенні просив відмовити. В подальшому в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до раніше поданих заперечень з задоволенні позову просив відмовити. Щодо стягнення не нарахованої заробітної плати за 23 місяці вказував на те, що у вищезазначені періоди позивач роботу в УДНДІ «УкрВОДГЕО» не виконувала, взагалі не зявлялась на роботі (в табелі обліку робочого часу «нулі»), а заробітна плата їй не нараховувалась, про що свідчить довідка № 15 від 15.01.2016 р., яка сформована на підставі даних з табелю обліку використання робочого часу та інформації щодо обліку заробітної плати позивача. Щодо стягнення не нарахованої заробітної плати при скороченому робочому тижні вказує на недоведеність позивачем встановлення відповідачем скороченого робочого тижня саме в ті місяці, коли позивач отримувала зменшену заробітну плату. Щодо грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів посилається на те, що позивач була звільнена з посади наукового працівника 16.09.2012 р., саме з цього часу у позивача виникло право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних окладів (ставок), тому вважає, що до даної вимоги позивача підлягає застосуванню загальний строк позовної давності, який сплинув 16.09.2015 р., а позивач звернулась до суду з позовом 01.10.2015 р. вже після спливу позовної давності. Щодо недоотримання пенсії у майбутньому вказує на те, що стягнення пенсії за майбутній період взагалі не передбачено, перерахунок пенсії провадиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку, таким чином, позивач повинна звернутись до органів ПФУ з заявою про перерахунок пенсії на підставі документів про збільшення її страхового стажу.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог позивача про оплату простою з вини роботодавця суд приходить до такого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Згідно розяснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р. у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

Позивач, стверджує, що несплата їй заробітної плати за 23 місяці, а саме: 04, 08 та 10.1993 р., 05, 10.1994 р., 11.1996 р., 06-08.1997 р., 02, 04, 06.1999 р., 02.2000 р., 03, 04, 06, 09-12.2002 р., 01-03.2003 р., викликана простоєм з вини роботодавця. Разом з тим, в розмінні положень ч. 1, 2 ст. 113 КЗпП України та розяснень, наданих в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р., позивач повинен був повідомити роботодавця про простій. Відповідно довідки УДНДІ «УкрВОДГЕО» № 15 від 15.01.2016 р. позивач у вказані періоди роботу не виконувала, заробітна плата їй не нараховувалась. Позивачем не надано доказів в підтвердження повідомлення роботодавця про початок простою. Таким чином, відсутні підстави для оплати часу простою не з вини працівника.

Вимоги позивача про стягнення недоплаченої заробітної плати сумарно за 228 днів на протязі 57 місяців, а саме: 03, 04, 05, 12.1991 р., 03, 05.1992 р., 01, 02, 05, 09.1993 р., 04, 08.1994 р., 05, 07, 08, 09, 11, 12.1995 р., 03, 04, 05, 06.1996 р., 05, 06.1997 р., 01, 07, 08, 09, 12.1998 р., 01, 03, 05, 07, 08.1999 р., 01, 03, 05, 06, 07, 08, 09.2000 р., 06, 08, 09, 10, 11, 12.2001 р., 01, 02, 07.2002 р., 07.2003 р., 08.2004 р., 09.2006 р., 12.2008 р., 01, 02, 03, 2009 р., - задоволенню не підлягають виходячи з такого.

Приписами ч. 1 ст. 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Частиною 2 ст. 56 КЗпП України передбачено, що оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється запунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З матеріалів справи та викладеного вбачається, що у випадку фактичної зміни роботодавцем істотних умов праці, чим могли бути порушені права працівників, позивач продовжувала працювати на займаній посаді, незгоду із встановленими умовами не висловлювала, трудовий договір не припинено, чим фактично погодилась на встановлені умови праці. Обраховані суми позивачу не нараховувались, зміна істотних умов праці позивачем не оспорювалась, тому суд не вбачає підстав для задоволення зазначених вимог.

Стосовно вимог позивача про виплату грошової допомоги в розмірі шести місячних окладів, що становить28 204, 98 грн., відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» суд зазначає наступне.

В розумінні ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» виплата грошової допомоги в розмірі шести місячних окладів, відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», охоплюється змістом поняття заробітна плата, як винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Таким чином, до вказаних вимог строк позовної давності, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, не може бути застосовано.

Згідно із статтею 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних ) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладі ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплати грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років.

Відповідно до пункту 2 Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплати грошової допомоги у разі виходу на пенсію ( далі - Перелік) відповідно до статті 24 Закону до посад, перебування на яких дає право на виплату грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів ( ставок) з урахуванням надбавок і доплат, відносяться посади

молодшого та старшого наукового співробітників.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки УДНДІ «УкрВОДГЕО» від 01.04.2009 р. за № 35 позивач працювала в Українському державному науково-дослідному інституті проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВОДГЕО» в період з 26.11.1979 р. по 06.04.2009 р. (наказ № 4-А від 06.02.09 р.) на посадах: інженеру лабораторії натуральних досліджень, структурного підрозділу інституту (наказ № 103-К від 07.11.1979 р.), старшого інженера тієї ж лабораторії (наказ № 5-К від 11.01.1980 р.), інженера тієї ж лабораторії (наказ

№ 33-К від 12.05.1980 р.), молодшого наукового співробітника тієї ж лабораторії (наказ № 102-К від 15.12.1983 р.), наукового співробітника тієї ж лабораторії (наказ № 59-ЛС від 03.06.1991 р.), наукового співробітника лабораторії споруд накопичувачів промислових стоків (наказ № 1-ЛС від 05.02.1992 р.), старшого наукового співробітника тієї ж лабораторії (наказ № 3-ЛС від 14.01.1993 р.), старшого наукового співробітника лабораторії проблем гідротехнічних споруд та накопичувачів промстоків (наказ № 40-ЛС від 01.08.2002 р.), старшого наукового співробітника державного центру проблем гідротехнічних споруд накопичувачів промислових стоків «УкрВОДГЕО» (наказ № 39-ЛС від 14.08.2003р.).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача наказом № 6-ОС від 02.04.2009 р. звільнено з посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до наказу №22-ОС від 03.07.2012 р. позивач поновлена на попередній посаді, відповідно до наказу №31-ОС від 14.09.2012 р. звільнена згідно ст. 36 КЗпП України за власним бажанням.

З викладеного вбачається, що позивач працювала на посадах, які дають право на отримання пенсії відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», має стаж роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових ( науково-педагогічних ) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладі ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплати грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше 10 років. Та має право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат.

Проте, проведені позивачем розрахунки в обґрунтування розміру належних з відповідача виплат на її користь не підтверджуються належними доказами. Так, покладений в основу розрахунку розмір посадового окладу позивача в розмірі 4700,83 грн. не є посадовим окладом, який був встановлений позивачу. Позивачем не підтверджено, що на момент її виходу на наукову пенсію розмір її окладу (ставки) з урахуванням надбавок і доплат становив 4700,83 грн. Інших доказів, на підтвердження розміру окладу (ставки) з урахуванням надбавок і доплат позивача на момент виходу на наукову пенсію, матеріали справи не містять. Разом з тим, суд не вправі позбавити позивача права на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, на які вона має право відповідно до закону. З огляду на особливість спірних правовідносин, позивач обмежений в можливості подачі доказів на підтвердження своїх вимог, відповідачем не надано документів, які б давали змогу встановити розмір посадового окладу позивача на моменту звільнення 16.09.2012 року. Відповідач не оспорював факт виникнення у позивача права на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з 16.09.2012 р.

У звязку з вищевикладеним, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача, відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат обраховану відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат позивача на момент її звільнення, тобто станом на 16.09.2012 р.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача задоволенню не підлягають. Так, приписами ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. надано наступні розяснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В ході судового розгляду не знайшли підтвердження належними доказами порушення відповідачем законних прав позивача, які б у свою чергу призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагали б від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Приписами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

В силу ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність», ст.ст. 32, 56, 113, 237-1 КЗпП України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВОДГЕО» - задовольнити частково.

Зобовязати Український державний науково-дослідний інститут проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВОДГЕО» виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) відповідно до розміру посадового окладу з урахуванням надбавок і доплат на момент звільнення, тобто станом на 16.09.2012 р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища «УкрВОДГЕО» на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко