Справа №469/718/15-ц 19.05.2016 19.05.2016 19.05.2016
Провадження №22-ц/784/1198/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

розглянувши у відсутності сторін у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі -ЛК «Автофінанс»)

про захист прав споживачів

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів.

Позивач зазначав, що 4 квітня 2015 року уклав з ЛК «Автофінанс» договір фінансового лізингу №001720, за яким, зі слів представника, компанія зобов'язалась придбати у власність та передати йому у користування транспортний засіб марки «Cheri Beat» протягом декількох днів після сплати першого авансового внеску у розмірі 10% від обумовленої сторонами вартості автомобіля.

Проте після здійснення ним платежу у розмірі 14 999 грн. відповідач відмовився передати йому автомобіль, посилаючись на те, що за умовами договору предмет лізингу передається користувачу лише після сплати 50 % вартості транспортного засобу у строк не пізніше 120 днів після сплати. При більш уважному ознайомленні з умовами угоди він усвідомив, що перший внесок є не авансовим, а адміністративним платежем, а інші істотні умови договору, зокрема щодо складових лізингового платежу, порядку передачі предмету лізингу, обсягу прав та обов'язків сторін, є несправедливими.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на те, що при укладенні договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, який здійснював нечесну підприємницьку діяльність, а умови угоди та її форма суперечать вимогам закону про фінансовий лізинг та порушують права споживача, ОСОБА_1 просив визнати договір фінансового лізингу № 001720 недійсним, розірвати його та стягнути 14 990 грн. сплачених коштів, 149,9 грн. комісії та судові витрати.

Представник ЛК «Автофінанс» участі у судових засіданнях не приймав, у наданих запереченнях позов не визнав, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та недоведеність.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2016 року позов задоволено частково. Договір фінансового лізингу визнано недійсним, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто 14 990 грн., на користь держави - 2 756 грн. судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ЛК «Автофінанс» просила рішення скасувати та відмовити у позові. Апелянт не погодився з оцінкою умов укладеного договору, характеру правовідносин сторін та посилався на неналежне застосування норм матеріального права, зокрема статтей 220, 628, 806 ЦК.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом "Про фінансовий лізинг" та Законом «Про захист прав споживачів».

Зміст договору лізингу викладено у частині 1 статті 806 ЦК, якою передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає, або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

За статтею 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 18 Закону "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди або її частини недійсними.

Зазначена норма забороняє виконавцю включати у договори зі споживачем несправедливі умови (частина 1) та передбачає наслідки визнання їх такими - таке положення може бути замінено або визнано недійсним (частина 5).

У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6).

Несправедливими є умови договору, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими, зокрема, є умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно виконавця або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку виконавця, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини 3 статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини 3 статті 18 Закону) та інш. Перелік несправедливих умов не є вичерпним.

З матеріалів справи вбачається, що 4 квітня 2015 року між ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 001720 з додатками (далі - Договір), за умовами якого відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором (пункт1.4)(а.с.10-19).

Предметом лізингу є транспортний засіб - автомобіль марки «Cheri Beat» вартістю 5 551,85 доларів США (додаток №1), що за зазначеним у договорі курсом валют (1:27) складає 149 900 грн.

4 квітня 2015 року на виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив 14 990 грн. винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до програми «Автофінанс» (а.с. 21), які за змістом Договору є адміністративним платежем.

Оспорюючи дійсність Договору, ОСОБА_1 посилався на несправедливість його умов, а саме порушення умовами угоди принципу добросовісності, істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що завдає шкоди споживачеві, а також невідповідність окремих положень і форми угоди вимогам закону (статті 799, 808 ЦК) та її укладення без відповідного дозволу (стаття 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Аналіз положень Договору свідчить про наступне.

Пунктами 1.8, 4.1 Договору передбачені порядок та умови передачі предмету лізингу. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4 статті 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.6 статті 9 Договору.

Договором (розділ «визначення термінів») визначено, що адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та складає 10% вартості предмета лізингу, а саме 555,19 доларів США Договору. Авансовий платіж, як обов'язковий платіж, що складає частину вартості предмету, визначено у розмірі 50% від вартості предмету лізингу, а саме 2775,93 доларів США (пункт 9.1), які можуть бути сплачені в продовженні (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними у додатку № 1, або достроково (пункти 9.2, 9.3).

На момент укладення договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 86, 43 доларів США (пункт 10.3).

Відповідно до пункту 8.1 Договору та Додатку №1 грошові зобов'язання лізингоодержувачем мають виконуватись в українській національній валюті з визначеним курсом 1:27 (а.с.18). З урахуванням такого курсу був визначений і розмір адміністративного платежу, сплаченого ОСОБА_1

Разом з тим, офіційний курс валют станом на 15 квітня 2015 року складав 1: 22,93 (а.с. 124).

Пунктом 1.5 Договору лізингодавця звільнено від відповідальності перед лізингоодержувачем за невиконання зобов'язань щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, усунення несправностей тощо. Такі зобов'язання покладені на продавця.

Статтею 12 Договору передбачені умови розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін угоди.

За змістом пунктів 12.1 та 12.2 Договору лізингоодерожувач має право на розірвання угоди лише у разі неотримання предмета лізингу після сплати адміністративного платежу та авансового внеску. При цьому поверненню підлягає лише 60% авансового платежу, а 40 % утримуються як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж поверненню не підлягає. Право на повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувач набуває лише у разі прострочення строку передачі предмета лізингу (120 днів) більш ніж на 30 днів. Строк повернення коштів лізингоодержувачу становить 30 днів (пункт 12.4).

Будь-яких штрафних санкцій на лізингодавця за порушення умов угоди Договір не передбачає.

Водночас, у разі порушення строків сплати лізингових платежів лізингоодержувачем, на останнього покладається обов'язок сплатити пеню за кожен день прострочення, проценти за користування чужими коштами.

Пунктами 12.6, 12.7, 12.10, 12.14 Договору передбачені випадки накладення на лізингоодержувача штрафів.

Відповідно до пункту 5.4 Договору на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця, як власника предмета лізингу, щодо дій, пов'язаних з володінням та експлуатацією, станом предмета лізингу тощо.

За пунктом 5.10 Договору на лізингоодержувача також покладаються і всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом транспортного засобу або його частини. Тоді як за пунктом 7.3 Договору страхування предмету лізингу здійснюється на користь лізингодавця.

Отже, аналіз умов Договору свідчить про те, що ними значно обмежені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки лізингодавця, зокрема виключена відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; значно розширені права останнього щодо визначення вартості предмета лізингу, порядку перерахунку розміру платежів, зміни умов договору; а лізингодавця взагалі звільнено від обов'язку повернути платежі у повному обсязі навіть у разі порушення саме ним умов Договору щодо передачі предмета лізингу.

Крім того, характер та складові всіх платежів, які має сплатити лізингоодержувач (адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за супроводження договору, комісія за передачу предмета лізингу тощо), а також визначення обсягу фінансування з застосуванням процентної ставки та інші умови свідчать про те, що діяльність відповідача пов'язана з опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб, яка є фінансовою послугою і надається фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (пункт 11-1 статті 4 та стаття 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Ліцензії на здійснення фінансових послуг ЛК «Автофінанс» не має, що відповідно до частини 1 статті 227 ЦК є самостійною підставою для визнання договору недійсним.

Не дотримано сторонами і вимог статті 799 ЦК щодо нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

Застосування правил статті 799 ЦК щодо нотаріальної форми договору фінансового лізингу випливає з аналізу змісту цієї угоди та правил частини 2 статті 628 та статті 806 ЦК.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріально посвідченого договору фінансового лізингу є підставою для визнання його недійсним.

Оцінка судом встановлених обставин повністю відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15) у справі за позовом фізичної особи до ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Наслідком визнання Договору недійсним за статтею 216 ЦК є повернення ОСОБА_1 коштів, сплачених ним за умовами угоди, а саме 14 990 грн.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про те, що суд не проаналізував положення Договору та норми спеціальних законів, які регулюють фінансовий лізинг.

Ці доводи пов'язані з іншим тлумаченням та застосуванням зазначених норм до спірних правовідносин. Детальний аналіз окремих положень Договору та норм цивільного законодавства, які мають застосовуватись до цих правовідносин, викладено у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводів, які б дійсно спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить. Підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 3 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська