АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/9124/14 Головуючий суддя І інстанції Пашнєв В.Г.
Провадження № 22-ц/790/40/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - Карімової Л.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада, Управління Держземагенства у м.Харкові про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, рішення Харківської міської ради щодо передачи земельної ділянки у власність, -

ВСТАНОВИЛА:

20.10.2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Харківська міська рада, Управління Держземагенства у м.Харкові про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування якого зазначив, що він є співвласником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року, та ухвали апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2014 року, що набрали законної сили.

Іншим співвласником 1/2 частини домоволодіння є відповідачка, яка приватизувала земельну ділянку відведену для цілей обслуговування будинку. Оскільки позивач є власником частини володіння, що розташоване на приватизованій земельній ділянці, він просить визнати недійсним акт приватизації земельної ділянки.

Після уточнення просив визнати недійсним рішення Харківської міської ради, на підставі якого земельна ділянка передавалась у власність відповідачці.

Позивач до судового засідання з'явився, надав пояснення аналогічні викладеному в позовній заяві, позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, у зв?язку з безпідставністю вимог, посилаючись на вичерпний перелік підстав припинення права власності на землю, який у даному випадку відсутній, оскільки державний акт був виданий на законних підставах.

Представник Харківської міської ради звернувся із відзивом на позовну заяву, просив розглядати справу за своєї відсутності.

Представник Управління Держземагенства у м. Харкові, залучений до участі у справі в якості третьої особи про розгляд справи повідомлений належним чином, до судового засідання не з'явився, причини неявки суду не сповістив.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_5 було задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на права власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, серії НОМЕР_2, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що апелянт є єдиною власницею житлового будинку АДРЕСА_1, який належав їй на підставі свідоцтва про право спадщину за заповітом від 17.12.1982 року, а вже значно пізніше, під час шлюбу з позивачем був побудований новий житловий будинок, який поділений рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17.02.2014 року та визнано право власності на ? частину за ОСОБА_5.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач ОСОБА_5 помер. Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року відповідно до ст. 37 ЦПК України була залучена до участі у справі в якості позивача спадкоємець ОСОБА_5, ОСОБА_4, яка заявлений позов підтримала, скаргу не визнала і просила її відхилити, оскільки рішення суду є законним і обґрунтованим.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2007 року ОСОБА_3 отримала державний акт серії НОМЕР_2 і є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_1, цільовим призначенням якої є обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Чинним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення Харківської міської ради про передачу у власність земельної ділянки приймалося в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Частково задовольняючи позов, районний посилався на ч. 1 ст. 155 ЗК України, яка передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Такі висновки суду не можна визнати законними і обґрунтованими, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи про те, що рішення Харківської міської ради про передачу у власність земельної ділянки є законним .

Як вбачається із вказаного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року - на земельній ділянці, яка приватизована відповідачем у 2007 році, був розташований житловий будинок, набутий відповідачем 17 грудня 1982 року у приватну власність в порядку спадкування. Згідно до чинної на той день ч. 1 ст. 90 ЗК Української РСР внаслідок набуття права власності на будівлю, до відповідача перейшло також і право користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. Аналогічне правило діяло й відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України 1990 року, який втратив чинності з 01.01.2002 року.

Вказаний будинок був визнаний спільною власністю подружжя лише вказаним рішенням районного суду від 17 лютого 2014 року, відповідно до ст. 62 СК України, на підставі чого ОСОБА_5 набув право власності на його ? частку (а.с. 4-8). Суд не з?ясував, що Рішенням ХХІІ сесії Харківської міської ради Харківської області XXIV скликання від 23.06.2004 року № 94/04 на підставі ст. 118 ЗК України відповідачу ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянки для її подальшої приватизації. Суд також не взяв до уваги, що відповідач приватизувала земельну ділянку до набуття позивачем права власності на ? частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, які там розташовані.

З огляду на не спростовану презумпцію правомірності набуття відповідачем права власності на приватизовану земельну ділянку, що передбачено ст. 328 ЦК України, - у суду не було передбачених у ч. 1 ст. 155 ЗК України підстав для визнання оспореного державного акту недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Але вказана норма не спростовує право власності на земельну ділянку, якщо воно виникло у одного із співвласників до набуття іншим співвласником права власності на нерухомість, яка там розташована, і тому не може бути підставою для визнання державного акту недійсним.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що:

1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

3. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу про реквізицію.

Таким чином, оскільки районний суд неповно з?ясував обставини справи стосовно послідовності набуття ОСОБА_5 права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що має значення для справи, внаслідок чого порушив вказані норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав, судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, за його необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 319-325 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: