Справа № 460/873/11 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/1801/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Цапа П.М.

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділивши йому: 1/2 частину квартири в АДРЕСА_1, телевізор марки «Самсунг», пральну машину марки «Канді», холодильник марки «Атлант», DVD програвач, набір меблів для спальні, м'яку частину, всього майна на загальну суму 52081.50 грн., а ОСОБА_2 виділити мікрохвильову піч, газову плитку, персональний комп'ютер, музичний центр, набір меблів для кухні, набір меблів для дитячої кімнати, набір меблів для коридору.

ОСОБА_2звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, просила відступити від рівності часток колишнього подружжя при розподілі майна між нею та відповідачем та визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, вартістю 59575 гривень 33 копійки, в рахунок розподілу спільного майна подружжя, а також виділити їй в натурі пральну машину «Канді», набір меблів для спальні, м'яку частину, мікрохвильову піч, музичний центр, набір меблів для кухні, набір меблів для дитячої кімнати, набір меблів для коридору, газову плитку, а всього майна на загальну суму 70675.33 грн. Просила визнати за ОСОБА_4право власності на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1, вартістю 29787.66 грн. в рахунок поділу спільного майна подружжя, а також виділити відповідачу майно: автомобіль марки «Пежо», телевізор марки «Самсунг», холодильник марки «Атлант», DVD програвач, фотоапарат, марки «Саnon».

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково.

Здійснено розподіл спільного майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відступивши від засади рівності часток подружжя, наступним чином.

Визнано за ОСОБА_4право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, вартістю 29787 гривень 66 копійок, в рахунок розподілу спільного майна подружжя.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_4 в натурі в користування майно:

автомобіль марки «Пежо», вартістю 15 000 гривень,

телевізор марки Самсунг», вартістю 1 400 гривень,

холодильник марки «Атлант», вартістю 1 000 гривень,

DVD програвач, вартістю 200 гривень,

фотоапарат, марки «Саnon», вартістю 1300 гривень,

на загальну суму 48687 гривень 66 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, задоволено.

Визнано за ОСОБА_2право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, вартістю 59575 гривень 33 копійки, в рахунок розподілу спільного майна подружжя.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 в натурі в користування майно:

пральну машину «Канді», вартістю 1500 гривень,

набір меблів для спальні, вартістю 1800 гривень,

м'яку частину, вартістю 1500 гривень,

мікрохвильову піч, вартістю 400 гривень,

музичний центр, вартістю 600 гривень,

набір меблів для кухні, вартістю 1700 гривень,

набір меблів для дитячої кімнати, вартістю 1400 гривень,

набір меблів для коридору, вартістю 1200 гривень,

газову плитку, вартістю 1000 гривень,

на загальну суму 70 675 гривень 33 копійки.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4, вказує, що суд не звернув уваги на відсутність реєстраційних документів на автомобіль «Пежо» та відповідачкою не надано доказів про те, що даний автомобіль перебував у власності подружжя чи був набутий ними під час шлюбу. Також зазначає, що суд першої інстанції без належних на це підстав, при поділі майна відійшов від рівності часток подружжя, оскільки посилання відповідачки на витрати, пов'язані із доїздом доньки на навчання та відсутність гуртожитку не підтверджені жодними належними доказами, а також не зазначено на якій формі, платній чи безоплатній, навчається донька та не надано доказів того, що вона хворіє. Крім того вказує, що він не ухилявся і не ухиляється від сплати аліментів та не уникає надання додаткової допомоги дітям, а наявність заборгованості не може розцінюватись, як підстава для збільшення частки дружини у спільному майні подружжя. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 лютого 1992 року між ОСОБА_4 до ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що у відділі ЗАГСу Яворівського району Львівської області зроблено відповідний актовий запис №16.

Від спільного подружнього життя сторони мають двоє дітей: сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 лютого 2011 року ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2004 року, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

12 грудня 2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2розірвано.

Судом також встановлено, що діти сторін: син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідки виданої Львівським державним університетом фізичної культури від 21 березня 2013 року за №251 ОСОБА_5 навчається у вказаному навчальному закладі і, що за час проживання в гуртожитку з вересня 2009 року по червень 2013 року, ним оплачено 6 150 гривень.

З копії медичних документів вбачається, що ОСОБА_6 має проблеми зі здоров'ям та потребує постійного лікування. Дані обставини підтверджуються копією витягу з медичної картки №1723 від 26.07.2000 року, копіями висновків нефролога від 09.04.20003 року, 27.04.2004 року та 15.06.2005 року, а також копією довідки Львівської обласної дитячої спеціалізованої клінічної лікарні від 02.04.2010 року.

Крім того, встановлено, що 06 лютого 2009 року, на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів, в розмірі 1/3 частини заробітку, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, державним виконавцем відкрито виконавче провадження. З лютого 2009 року по квітень 2013 року, ОСОБА_4 сплатив лише 7705 грн., його заборгованість по сплаті аліментів становить 15025.02 грн.

У зв'язку з ухиленням ОСОБА_4 від сплати аліментів на утримання дітей, у 2010 році відповідачці була призначена державна тимчасова допомога, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Яворівської РДА Львівської області від 07.06.2011 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості щодо сплати аліментів, станом на 07 грудня 2015 року, борг ОСОБА_4 нараховує 18720.22 грн.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 СК України визначає перелік об»єктів права спільної сумісної власності.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пунктах 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки: земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби: грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

У відповідності до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2,3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Взявши до уваги те, що разом з ОСОБА_2 проживає двоє дітей сторін, те, що ОСОБА_4 своєчасно не сплачував і не сплачує аліменти, у зв»язку з чим у нього склалася заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 07.12.2015 року становила 18720.22 грн., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя та збільшення частки ОСОБА_2 і визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, що відповідатиме положенням ч.3 ст. 70 СК України, засадам справедливості, добросовісності та розумності.

На думку колегії суддів суд першої інстанції вірно поділив і інше, крім квартири, майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, перелік майна, що підлягало поділу, сторонами не заперечувався. І оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя, правильним є поділ і іншого, крім квартири, майна колишнього подружжя, набутого ними під час перебування у шлюбі, відступивши від засад рівності часток подружжя..

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.