АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Артем-Контакт» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Артем-Контакт» до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення суми,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/14260/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про спонукання відповідача виконати умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2010 року, шляхом стягнення з відповідача 66 121грн. 97 коп., з яких 63 432 грн. заборгованість за мировою угодою, 1 966грн. 39коп. - інфляційні нарахування, 723 грн. 58 коп. - 3% річних. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1 378 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010 року було затверджено мирову угоду між ВАТ «Артем-Контакт», ОСОБА_4 та ОСОБА_1, згідно якої відповідач взяла на себе зобов'язання сплатити ПАТ «Артем-Контакт» 50 000 грн. в момент перереєстрації в БТІ м. Києва на неї права власності з ОСОБА_4, 120 785грн. рівними частинами впродовж 60 місяців по 2 013грн. 08 коп. щомісяця до 10 числа поточного місяця, починаючи з квітня 2010 року, 910грн. витрат з оплати державного мита, з кінцевим строком погашення заборгованості у квітні 2015 року.

Позивач стверджував, що відповідач умови мирової угоди від 17 лютого 2010 року виконала частково, сплативши лише 108 263грн., і станом на день звернення до суду заборгованість відповідача становить 63 432 грн.

Позивач посилався на те, що ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2010 року про затвердження мирової угоди не має всіх ознак виконавчого документа, що позбавляє можливості пред'явити її, як виконавчий документ, до органів державної виконавчої служби для її примусового виконання, тому просив стягнути з відповідача заборгованість.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, позивач зазначав, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає відповідальності за порушення строків розрахунків.

Рішенням суду від 13 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

- 2 -

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Артем-Контакт» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин справи, оскільки відповідач у судовому засіданні 13 жовтня 2016 року не заперечувала існування заборгованості за мировою угодою, її розміру та неодноразово наголошувала на її погашенні, що свідчить про визнання відповідачем позовних вимог.

Також позивач вважає помилкове посилання суду на ст. 205 ЦПК України, так як предметом позову є спонукання відповідача до виконання мирової угоди.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 лютого 2010р. між ВАТ «Артем-Контакт», правонаступником якого є позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 була укладена мирова угода, яка затверджена ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2010р., за умовами якої ОСОБА_1 зобов'язалася сплатити позивачу заборгованості у сумі 170 785грн. шляхом сплати 50 000грн. в момент перереєстрації в БТІ м. Києва на неї права власності з ОСОБА_4, 120 785грн. рівними частинами впродовж 60 місяців по 2 013грн. 08 коп. щомісяця до 10 числа поточного місяця, починаючи з квітня 2010 року, та 910грн. витрат з оплати державного мита, з кінцевим строком погашення заборгованості у квітні 2015 року.

Узв'язку з прийняттям та набранням чинності Закону України «Про акціонерні товариства» 25 жовтня 2011 року наказом №180 ВАТ «Артем-Контакт» перейменовано у ПАТ «Артем-Контакт».

З наданих суду першої інстанції виписок вбачається, що відповідачем на виконання мирової угоди 3 березня 2010р. сплачено 910грн., 23 квітня 2010р. сплачено 35 000грн. та 4 червня 2010р. сплачено 15 000грн. У подальшому відповідачем щомісячні платежі сплачувалося не у повному обсязі і станом на квітень 2015р. зобов'язання по сплаті грошових коштів виконано не було, а станом на звернення до суду з даним позовом заборгованість складала 63 432грн.

Відповідач розмір заборгованості під час розгляду справи судом не заперечувала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами був вирішений ухвалою суду від 17 лютого 2010р. про затвердження мирової угоди і повторний розгляд даного питання не є можливим відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015р. у справі 6-274цс15 висловлений правовий висновок, згідно якого відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та

- 3 -

справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Судом першої інстанції при вирішенні даного спору вказаний висновок Верховного Суду України врахований не був, а у рішенні суду не було наведено відповідних мотивів відступлення від цієї правової позиції.

Отже, у разі невиконання умов мирової угоди, стягувач має право звернутися до суду з позовом про спонукання боржника до виконання мирової угоди, шляхом стягнення суми заборгованості.

З наданих суду документів вбачається, що правовідносини сторін виникли із договору позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Під час судового розгляду відповідач не заперечувала, що нею не виконаний обов'язок по сплаті заборгованості за договором позики, борг складає 63 432грн., тому він підлягає примусовому стягненню з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.

- 4 -

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100.

Враховуючи сукупний розмір індексу інфляції за період з 1 листопада 2015р. по 1 березня 2016р. - 103,22%, інфляційна складова становить 2 044,97грн., проте, позивач просить стягнути з відповідача 1 966,39грн., тому відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України саме вказана сума підлягає стягненню.

3% річних за 139 днів затримки розрахунку (з 1 листопада 2015р. по 18 березня 2016р.) становить 724,69грн., проте, позивач просить стягнути з відповідача 723грн. 58коп., тому відповідно до положень ст. 11 ЦПК України саме ця сума підлягає стягненню.

Отже, судом першої інстанції при розгляді даного спору були порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, як за подачу позову до суду першої інстанції у сумі 1378грн., так і за подачу апеляційної скарги у сумі 1 515,80грн., а всього 2 893грн. 80коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Артем-Контакт» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовом задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Артем-Контакт» 66 121грн. 97коп. та повернення сплаченого судового збору у сумі 2 893грн. 80коп., а всього 69 015грн. 77коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: