АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/1453/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2331/К/16 суддя Мазуренко В.В.
Категорія - 26 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 31 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ОСОБА_5 «ІнГЗК») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2012 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50% та визнано інвалідом третьої групи, що підтверджено при повторному огляді висновком МСЕК від 18.03.2014 року.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, уточнивши свої позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 «ІнГЗК» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_5 «ІнГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 «ІнГЗК» просить змінити рішення суду, зменшивши суму стягнутої на користь позивача моральної шкоди, посилаючись на добровільність тривалої праці позивача на підприємстві зі шкідливими умовами праці та користування певними пільгами, які надає такий трудовий стаж. Крім того, розмір моральної шкоди не обґрунтований та завищений, а втрата професійної працездатності жодним чином не може вплинути на можливість реалізації позивачем своїх повсякденних звичок та бажань. Крім того, позивач є застрахованою особою та має можливість скористатися правами, наданими йому Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_3, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_5 «ІнГЗК» - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3, працюючи з 01.06.1988 року по 03.11.2008 року машиністом бульдозера в карєрі, слюсарем черговим та з ремонту обладнання на підприємстві відповідача, тобто протягом 20 років 5 місяців,підпадав під вплив вібрації, показники якої перевищували ГДР внаслідок конструктивних недоліків обладнання, механізмів.

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 27.01.2009 року у ОСОБА_3 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з церебрально-переферичним ангіодистонічним синдромом і радикулопатією L5, S1, S2 справа з вираденим статико-динамічним порушенням, стійким мязово-тонічним і больовим синдромом, нейродистрофічним набряком гомілки і стопи. Стан після мікродискектимії L5- S1.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 7 від 17.02.2009 року встановлена причина зазначеного професійного захворювання робота впродовж тривалого часу в умовах впливу вібрації, показники якої перевищували ГДР внаслідок конструктивних недоліків обладнання, механізмів, а саме: рівнем 114-118 дБ при нормативному значенні 107 дБ (а.с.11-12).

Висновком МСЕК від 21.02.2012 року ОСОБА_3 первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50% - вібраційна хвороба, та третю групу інвалідності з датою наступного переогляду 01.03.2014 року (а.с. 13).

Висновком МСЕК від 18.03.2014 року ОСОБА_3 підтверджено при повторному огляді втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50% - вібраційна хвороба, та третю групу інвалідності з датою наступного переогляду 01.03.2017 року (а.с. 14-15).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_3 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків і повязане з виробництвом, і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання № 7 від 17.02.2009 року (а.с. 11-12), причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи (20 років 5 місяців) в умовах впливу вібрації, показники якої перевищували ГДР внаслідок конструктивних недоліків обладнання, механізмів, а саме: рівнем 114-118 дБ при нормативному значенні 107 дБ, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ОСОБА_5 «ІнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Спростовуються доводи відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки з першого січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», згідно з ч.8 ст. 36 якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а отримання ним матеріального відшкодування за рахунок соціальних виплат жодним чином не впливає на право звернутися до роботодавця із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої отриманим з вини роботодавця професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: