Провадження № 2/645/776/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.

При секретарі судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_4, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне: позивачу на праві приватної власності належала квартира, розташована і адресою:м. Харків, АДРЕСА_2, де вона постійно мешкала. Разом у квартирі була також зареєстрована донька - ОСОБА_3, а також мешкали без реєстрації онука - ОСОБА_5 та останнім часом співмешканець дочки - ОСОБА_6. Позивач зазначає, що іншого житла вона не має. У 2008 році, відносини у родині стрімко погіршилися: донька із співмешканцем не дозволяла позивачу виходити із своєї кімнати, забирали у неї половину пенсії на утримання квартири, забороняли виходити до кухні у їх присутності та вимагали окремого харчування, постійно скандалили та вимагали від неї переїхати до іншого місця мекання, виганяли з квартири, відмовляли у отриманні лікарської допомоги, а саме виклику «Швидкої допомоги». У червні - серпні 2015 року відповідач повідомила позивача про необхідність оформити субсидію на квартиру, на що позивач погодилася. Донька повідомила, що позивачу потрібно поставити підписи під деякими документами та зїздити до служби оформлення субсидії. Позивач погодилася та підписала документи, які відповідач надала: заяву для оформлення субсидії та декілька документів до різних комунальних служб. Текст документів позивач не прочитала, оскільки погано бачить та внаслідок постійного поганого самопочуття. Після чого, відповідач повідомила, що позивачу необхідно особисто подати документи та на таксі відвезла її до нібито комунальних служб. У першій, позивач подала надану нею і підписану позивачем заяву у віконце; у другій, позивач провели до кабінету разом із донькою, де жінка показала їй, де потрібно поставити підписи, після чого позивач вийшла, а відповідач залишилася дооформлювати субсидію. Також позивач зазначає, що у вересні 2015 року відносини в родині взагалі погіршилися. Донька і співмешканець постійно кричали на позивача, виганяли з квартири, зазначивши, що квартира вже не позивача. У жовтні 2015 року, після чергової сварки, позивача вигнали з квартири та в результаті чого, на даний час вона вимушена проживати у другої доньки - ОСОБА_7, яка сама не має власного житла та мешкає разом з чоловіком та двома дітьми. Позивач вказує, що про існування договору дарування взагалі не знала, копії договору дарування не мала. Відповідач обманним шляхом змусила позивача підписати договір дарування, повідомивши про необхідність оформити субсидію. Позивач в силу свого похилого віку та безпорадного стану (погано стану здоровя) не розуміла, які насправді документи підписувала. Крім того, позивач є дитиною Великої Вітчизняної Війни, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та своє утримання, а тому укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Також, позивач має ще одну дочку, яка не має власного житла та у подальшому хотіла розділити квартиру між двох дочок. Крім того, позивач вказує, що договір містить недостовірні відомості, а саме: вартість майна - квартири не відповідає фактичній. А також вказує, що в договорі зазначено, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та укладений за згодою колишньої дружини. Також, для оформлення договору надані дві довідки, які суперечать одна одній, а саме щодо реєстрації осіб, так до Департаменту праці та соціальної політики управління служб у справах дітей надано довідку щодо реєстрації за вказаною адресою малолітньої ОСОБА_5, яка там не зареєстрована, нотаріусу - щодо реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_3, що свідчить про підробку документів та надання недостовірних відомостей для укладання договору Дарування. Враховуючи зазначене, позивач зазначає, що при укладенні договору були порушені вимог ст.. 203, 215, 229 ЦК України. Позивач наполягає, що вона була введена в оману, оскільки помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки була впевнена що оформлює субсидію на оплату комунальних послуг. При цьому, позивач посилається на правову позицію. Яка викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року.

У судовому засіданні позивач та її представники, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_9, яка діяла також в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_10, та її представник, ОСОБА_11, у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, надала письмові заперечення. В обґрунтування заперечень відповідач зазначила наступне: позивач ОСОБА_12 в своєму позові просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, згідно якого вона подарувала вказану квартиру своїй малолітній онуці, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач зазначає, що на підтвердження своєї позиції захисту позивачка посилається на статтю 229 ЦК України і стверджує, що вона вчинила правочин і при цьому помилилась щодо обставин, які мають істотне значення та на статтю 233 ЦК України, що вона вчинила правочин під впливом вкрай невигідних для себе обставин, а також на ст.. 230 ЦК України і стверджує, що відповідач, як сторона правочину, навмисно ввела позивача в оману і приховала від неї сам факт укладення договору дарування, завуалювавши його під необхідність оформлення субсидії. Але, в позовній заяві і додатках до неї повністю відсутні дані про те, в чому полягає помилка ОСОБА_12, щодо обставин, які мали істотне значення, під час укладення договору дарування 31.08.2015 року. Фактично, ОСОБА_12 та відповідач, як представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_5, почали займатися підготовкою до оформлення договору дарування ще в вересні 2014року. Причиною цьому послужило те, що ОСОБА_12 31.03.2010 року склала заповіт на користь своєї малолітньої онуки, і на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповідала їй свою квартиру АДРЕСА_3. Але, на початку вересня 2014 року ОСОБА_12 повідомила відповідача про необхідність оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_4, так як в разі смерті позивача, онука не зможе отримати спадок за заповітом. Відповідач та ОСОБА_12 протягом жовтня та листопада 2014 року займались оформленням документів про право власності на житло та 05 грудня 2014 року ОСОБА_12 отримала свідоцтво про право власності на квартиру. 20 травня 2015 року, на прохання ОСОБА_12, вони поїхали в Управління служб у справах дітей на вул. Чернишевського, 55 в м. Харкові, де ОСОБА_12, в присутності співробітниці Управління служб у справах дітей на імя ОСОБА_13, підписала заяву з проханням дозволити подарувати свою квартиру АДРЕСА_4 онуці ОСОБА_5 та передала їй пакет документів. В цей же день, відповідач також подала заяву ОСОБА_13, в якій просила надати дозвіл на укладення договору дарування квартири № 25 на імя доньки ОСОБА_5. При цьому в віконце вони ніяких документів не подавали, як зазначає позивач по справі. На початку липня 2015 року відповідач отримала рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.07.2015 року за № 380 «Про надання фізичним особам дозволу на здійснення правочинів», яким дозволялось укладення договору дарування вищевказаної квартири на імя ОСОБА_5. 09 липня 2015 року позивач та відповідач поїхали громадським транспортом в ТзОВ «Альянс-оцінка» за адресою: пл. Конституції, 1, 3 підїзд, 6 поверх, для отримання Звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_4. В цей же день ОСОБА_12 замовила оцінку квартири. В другій половині липня 2015 року ОСОБА_12 і відповідач знову поїхали до оцінювача, де ОСОБА_12 отримала Звіт про оцінку майна від 09.07.2015 року. В присутності оцінювача вона своїм підписом підтвердила дані, надані нею оцінювачу особисто, дала дозвіл на збір, обробку та використання її персональних даних, та посвідчила, що не має зауважень, заперечень та претензій до субєкта оціночної діяльності і про те, що жодної шкоди та збитків їй не завдано. Свій підпис ОСОБА_12 ставила в присутності оцінювача в кабінеті останньої. Ніяких документів в віконце сторони також не подавали. Також відповідач зазначила, що 31 серпня 2015 року вони звернулись до нотаріуса з проханням посвідчити договір дарування квартири № 25 на імя ОСОБА_5. В кабінеті нотаріуса вони надали їй всі необхідні документи. ОСОБА_12 підписала заяву про те, що вона є єдиною власницею квартири №25. Відповідач була ознайомлена з цією заявою та поставила свій підпис під нею. Відповідач також підписала заяву про те, що дозволяє своїй доньці ОСОБА_5 отримати в дарунок квартиру № 25. Нотаріус виготовила для нас договір дарування та надала його нам для ознайомлення. ОСОБА_2І та відповідач прочитали його. При цьому ОСОБА_12 користувалась своїми окулярами. Ніяких зауважень щодо змісту договору дарування у неї не було. Перед підписанням договору дарування нотаріус особисто розяснила ОСОБА_2 зміст цього договору та правові наслідки. Остання погодилась зі змістом договору дарування та підписала його в присутності нотаріуса. Відповідач також поставила і свій підпис під цим договором. Враховуючи зазначене, відповідач вказала, що позивач ОСОБА_2 розуміла, що укладає саме договір дарування нерухомого майна - квартири АДРЕСА_4, а не будь-який інший правочин, розуміла свої права та обов'язки, як сторони в цьому договорі. На час укладання договору дарування волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало її внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Після укладення договору дарування ОСОБА_2 перестала сплачувати комунальні послуги за квартиру. Відповідач одноособово сплачує комунальні послуги та не має заборгованостей за ними. Також відповідач вказала, що 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 добровільно, без поважних причин виселилась з квартири № 25 та переїхала жити до другої своєї доньки - ОСОБА_7. ОСОБА_2І залишається зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_2, має повне право користування квартирою, та відповідач не має наміру чинити їй будь-які перепони в користуванні житлом. Відповідач звернула увагу, що ОСОБА_2І не є інвалідом, не потребує постійного стороннього догляду, вона, не зважаючи на свій похилий вік, веде активне життя: самостійно ходить по магазинам, купує продукти харчування, спілкується з сусідами, тощо. Також відсутні докази з боку відповідача щодо вчинення правочину під впливом вкрай невигідних для неї обставин. В своєму позові ОСОБА_2 не посилається на наявність тяжких для неї обставин під час укладання договору дарування 31.08.2015 року. Також відсутні докази щодо введення позивача в оману під час укладання договору дарування. Крім того, відповідач зазначила, що ствердження щодо погіршення стосунків у родині не відповідають дійсності, так як ОСОБА_2 до 2012 року не проживала разом з відповідачем, так як мешкала в с. Пильне Вовчанського району Харківської області разом зі своїм фактичним чоловіком ОСОБА_14. В листопаді 2012 року вона покинула цього чоловіка та переїхала жити в квартиру АДРЕСА_4. Між ними встановились добрі стосунки: відповідач надавала їй всіляку допомогу, в тому числі і в її лікуванні. Також відповідач зазначала, що позивач дійсно переїхала жити до сестри, у якої живе постійно останні три роки взимку, але це не повязано з погіршенням їх стосунків. Відповідач звернула увагу суду, що сварка існує ні між нею та позивачем, а між нею та сестрою, представником позивача, яка і є ініціатором звернення до суду позивачем. Також відповідач звернула увагу суду, що субсидію на квартиру вони оформляли не в червні-серпні 2015 року, а в квітні 2015 року. Для цього поштою була відправлена декларацію в Управління праці і соціального захисту населення адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, яке розташоване за адресою: пр. 50 років СРСР, 48 в м. Харкові. До цієї установи ніхто із сторін по справі не їздив і документи не подавав ні в віконце, ні в кабінеті. Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість.

Представник третьої особи, Служби у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, до судового засіданні не зявився, про день та час слухання справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява з проханням слухати справу за їх відсутності.

Третя особа, приватний нотаріус ОСОБА_4, до судового засідання не зявилась, про день та час слухання повідомлялась своєчасно та належним чином. Надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила наступне: до неї звернулися гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як мати малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, за посвідченням договору дарування квартири № 25 (двадцять п'ять), що знаходиться в місті Харкові, вул. Танкопія, будинок № 11 (одинадцять). При цьому сторонами було надано усі необхідні для посвідчення договору документи, а саме: в звязку із зверненням громадян щодо укладання договору на імя малолітньої особи на виконання п. 3 гл. 1 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за N 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» - надалі «Порядок», нотаріусу було надано Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 01.07.2015 року за № 380 та згоду матері малолітньої особи, які долучені до справ нотаріуса. Також надано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 8, виданий 11 березня 2015 року Фрунзенським в/ДРАЦСу PC Харківського МУЮ, відповідно до якого відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, копія якого також долучена до справ нотаріуса. Також були надані для встановлення осіб паспорти сторін правочину та документи, що підтверджують право власності на вищевказану квартиру, а саме: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка ЖК «Швейник» від 29.08.2015 року за № б/н щодо складу родини та звіт про оцінку майна, виготовлений ТзОВ «Альянс-Оцінка». Тобто, нотаріус зазначає, що їй було надано усі необхідні документи для посвідчення вищевказаного правочину. Також нотаріус вказала, що похилий вік або вади зору, якщо вони є, не є перепоною для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, відповідно до заперечень нотаріуса, згідно до п. 3 гл. 9 розділу І Порядку - Перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників), про що зазначено в тексті договору. Порядком не передбачено «зачитання» договору, а ознайомлення. Після складання договору, нотаріусом, було надано договір для ознайомлення сторонам, та перед підписанням особисто розяснено відчужувачу зміст договору та його правові наслідки. Ніяких заперечень від відчужувача не було. Договір було підписано особисто у присутності нотаріуса, без будь-якого примусу. Також нотаріус надав пояснення щодо недійсних відомостей, згідно яких при складанні договору було дійсно допущено технічну помилку і на початку речення вказано: «дарувальник свідчить, що ОСОБА_8, яке є предметом цього Договору є спільною сумісною власністю подружжя. Договір укладено за згодою колишньої дружини дарувальника, свідчить, що вищевказане ОСОБА_8 є його особистою приватною власністю та придбано ним на особисті кошти поза шлюбом, про що ним подана відповідна заява, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округ ОСОБА_4 та зміст якої доведено до відома «обдаровуваної» замість дарувальник», свідчить, що вищевказане ОСОБА_8 є його особистою приватною власністю та придбано ним на особисті кошти поза шлюбом, про що ним подана відповідна заява, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зміст якої доведено до відома обдаровуваної». Також відповідно заперечень, нотаріус зазначила, що відповідно до п. 4 гл. 1 розділу II Порядку «4.6. При посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасник; правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності». Відчужувачем, тобто, ОСОБА_2, було особисто надану таку заяву, яка зберігається в справах приватного нотаріуса. Таким чином, нотаріус зазначив, що нею не було порушено норм чинного законодавства і не було надано недостовірних відомостей. Третя особа зазначила, що сторони можуть звернутися до неї за внесенням змін в цій частині договору або до суду за виправленням технічної помилки. Також нотаріусом були надані пояснення щодо довідки з місця мешкання сторін по справі, а саме що «Дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. Особа з 10 років має право висловлювати свою думку щодо реалізації її права на місце проживання. З 14 років дитина самостійно має право обирати, з ким з батьків вона проживатиме (ст.160 Сімейного кодексу України)». Нотаріусом зазначене, що на виконання п. 3 гл. 1 розділу II Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за N 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» - надалі «Порядок», їй було надано Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 01.07.2015 року за № 380. Щодо вартості майна, нотаріус пояснила, що їй було надано відповідний звіт, складений субєктом оціночної діяльності, який був перевірений нею на відповідному сайті ФДМУ та нотаріус не має повноважень перевіряти чи дійсно ця вартість відповідає ринковій. Крім того, нотаріус відмітила, що особа, яка має змогу звернутися до суду із захистом своїх прав та особисто скласти позовну заяву на пяти аркушах, повинна розуміти, що нотаріус ніколи не оформлював та не оформлює субсидії, про перелік документів та організаційний для оформлення якої неодноразово було оголошено у засобах масової інформації, а також перелік документів щодо оформлення субсидії.

У судовому засіданні були допитані свідки.

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16 у судовому засіданні зазначили, що вони є сусідами ОСОБА_2 та знають її. Їм відомо, що у них дома напружені стосунки. Також свідкам відомо, що на цей час ОСОБА_2 мешкає у своєї доньки ОСОБА_4, оскільки вони посварились з ОСОБА_16.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила, що їй відомо про факт дарування ОСОБА_2 своє квартири своєї онуки ОСОБА_10. Також свідку відомо про хороші відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснила, що вона працює в продуктовому магазині, біля будинку, де проживає ОСОБА_19. Остання дуже часто приходила та здійснювала покупки. Характеризує її як дуже прискіпливого покупця, яка завжди перевіряла строк виготовлення, склад, ціну товару. Коли погано бачила, одягала окуляри. Найчастіше купувала морозиво та пиріжки. Іноді приходила разом з онукою ОСОБА_5. Про сварки в сім`ї їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні пояснив, що він є цивільним чоловіком відповідачки ОСОБА_3. Тимчасово не працює. Зазначив, що ОСОБА_19 десь у 2012 році приїхала із села та стала проживати у квартирі, до цього, останні 20 років, вона проживала разом з чоловіком за містом. З боку ОСОБА_2 свідок неодноразово чув розмови про те, що вона хоче залишити квартиру онуці ОСОБА_5. ОСОБА_19 говорила, щоб збирали необхідні документи, так як ОСОБА_5 неповнолітня. ОСОБА_21 їздила до опікунської ради, потім ОСОБА_21 разом з ОСОБА_19 їздили до опікунської ради, оцінювача і до нотаріусу. Весь процес оформлення необхідних документів зайняв 1,5 роки. Також свідку відомо, що ОСОБА_19 у 2010 році склала заповіт на ОСОБА_5. Але, право власності на квартиру не було і тому їм сказали, що заповіт буде недійсним, якщо не зібрати усі документи. Свідок зазначив, що стосунки в родині були хороші. ОСОБА_22 ставало зле, він викликав їй швидку допомогу.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні зазначила, що вона є головою житлового кооперативу до якого належить спірна квартира. Знає позивача та відповідача. Свідку відомо, що ОСОБА_2 довгий час у квартирі не мешкала, оскільки мешкала у селі. Повернулась у 2012 році, та літом мешкала у ОСОБА_3, а зимою у другої доньки. Про договір дарування свідку нічого не відомо. Знає, що ОСОБА_2 І, на цей час мешкає у Тані, оскільки відбулася сварка з ОСОБА_3. Також свідок зазначила, що їй відомо, що між сестрами у даний час виник конфлікт, а ОСОБА_19 у його епіцентрі.

Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, заслухавши свідківдослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК України, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Постановою Пленуму ВСУ "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", передбачено, що розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Пунктом 27 вказаної постанови передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції Харківської області. Її право власності було зареєстроване згідно з законом, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2014 року, індексний номер 30501370, номер запису про право власності: 7950729, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

31 серпня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно якого власником квартири стала малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно зазначеного Договору ОСОБА_2, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передала безплатно (подарувала), а малолітня ОСОБА_5, в інтересах якої діяла ОСОБА_3, прийняла в дар вищевказану квартиру.

Для укладання договору дарування сторонами нотаріусу було надано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.07.2915 року № 380 «про надання фізичним особам дозволу на здійснення правочинів», яким дозволялось укладання договору дарування малолітньої особі.

Як вбачається з матеріалів справи позивач по справі, ОСОБА_2, 20 травня 2015 року особисто зверталась до начальника Управління служб по справам дітей Департаменту труда та соціальної політики Харківської ради з заявою про надання дозволу на дарування належної їй квартирі своїй малолітньої онуці, ОСОБА_5, про що свідчить особистий підпис позивача. Зазначена заява підтверджує пояснення позивача про той факт, що ОСОБА_2, особисто зверталась до опікунської ради з заявою.

Також, нотаріусу було надано звіт про оцінку майна № від VS03-00383 від 09.07.2015 року про вартість субєкта оцінки. У зазначеному звіті ОСОБА_2 особистим підписом підтвердила дані, надані нею оцінювачу особисто, надала дозвіл на збір, обробку та використання її персональних даних, та посвідчила, що не має зауважень, заперечень та претензій до субєкта оціночної діяльності і про те, що жодної шкоди та збитків їй на завдано.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зі змісту вищевказаного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили своїми особистими підписами, що ознайомилися і згодні з його умовами. Факт підписання договору сторонами не заперечується.

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи пояснення позивача, надані нею під час розгляду справи, суд зазначає, що позивач посилається на помилку, яка вплинула на її волевиявлення це розуміння нею, що 31 серпня 2015 року вона оформлює субсидії на комунальні послуги. При цьому позивач не посилається на факти обіцянок утримувати або іншим чином надавати допомогу. Але зазначені твердження спростовуються вивченими у судовому засіданні доказами.

Так, судом досліджувалась відповідь начальника управління праці та соціального захисту населення № 2139/4 від 14.03.2016 року відповідно якої, на запит суду, була надана інформація, що ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, уперше звернулась за призначенням субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у травні 2015 року, надіславши заяву про призначення житлової субсидії та декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, поштою (вхід. Від 07.05.2015 року). Субсидія ОСОБА_2 призначено з квітня 2015 року до березня 2016 року включно. Зазначене підтверджується наданими відповідачем та дослідженими під час слухання справи повідомленнями про призначення субсидій АК «Харківобленерго», КП «Харківводоканал», «Харківські теплові мережі», ТОВ «Харківгаззбут».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, всі ті обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не вказують на існування безумовних підстав для встановлення дефекту волевиявлення позивача при укладенні договору дарування належного їй майна. Навпаки, аналізуючи всі її звернення задля оформлення права власності на квартиру, яке було оформлено 05 грудня 2014 року, її звернення з заявою до опікунської ради, оформлення звітну про оцінку майна, особисті підписи у нотаріуса під час укладання правочину свідчать про дії спрямовані на відчуження квартири. Крім того, судом у судовому засіданні ще раз були зясовані підстави для звернення до суду, але позивачем як підстава зазначалась саме помилка у розумінні оформлення договору дарування замість оформлення субсидій на оплату комунальних послуг, які на той час вже існували чотири місяця.

Також не знайшло свого підтвердження наявність омани з боку відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо укладання правочину внаслідок омани щодо обставин, які мають істотне значення, за мотивами викладеними вище.

Також, суд зазначає, що у ч. 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивачем не надано доказів про наявність на час укладання договору дарування тяжких обставин, або укладання договору на вкрай невигідних умовах. Крім того, суд враховує, що договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру. Про які також не зазначали і сторони по справі.

Посилання позивача, свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 на наявність напружених стосунків у сторін по справі не є підставою для задоволення позову за таких підстав. Наявність деяких захворювань у позивача свідчать про похилий вік позивача, а не про вади свідомості, які б вплинули на волевиявлення позивача та були причиною помилки при укладанні договору дарування. Навпаки, як свідчать матеріали справи позивач особисто звернулась до суду, зявлялась до судових засідань, надавала пояснення по справі, а також для свого представництва оформлювала довіреність у нотаріуса.

Як вбачається зі змісту медичної довідки від 23.11.2015 року офтамологічного відділення клініки отоларингології та офтальмології військово-медичного клінічного центру північного регіону ОСОБА_2 для читання тексту шрифт № 12 необхідно змінити оптичну корекцію. З наданої медичної картки ОСОБА_2 вбачається, що вона у травні 2013 року, у жовтні 2013 року, у серпні 2014 року, у травні 2015 року у червні 2015 року зверталась до терапевту. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що наявні в неї хвороби впливають на здатність розуміти значення своїх дій, у тому що наявні у позивача вади зору та слуху, могли б вплинули на можливість сприйняття інформації. Крім того, зазначені довідки вказують на наявність ряду захворювань у позивача станом на червень 2015 року та не містять відомостей щодо стану здоровя позивача на момент укладення спірного договору. Сам по собі похилий вік позивача не може бути безумовною підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, суд вважає, що правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-202цс15, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту зазначеної постанови, при вирішенні справ щодо визнання договору дарування недійсним, суд повинен враховувати наступні обставини в їх сукупності: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному приміщенні після укладення договору дарування. Зазначена правова позиція стосується правовідносин, які виникають щодо укладення правочину внаслідок помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Із зазначених вище підстав суд також вважає, що не можуть бути застосовані до спірних правовідносин правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України в постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-9цс13, від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14 та від 03 червня 2015 року у справі №6-232цс15, від 02 грудня 2015 року № 6-2087 цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 .

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу с. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Таким чином, всі ті обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не вказують на існування безумовних підстав для встановлення дефекту волевиявлення позивача при укладенні договору дарування належного їй майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57 , 203, 215, 229, 230, 233, 717, 727 ЦК України, ст.. ст.. 10,11, 60, 61, 79, 86, 88, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ