Справа № 355/1202/15-ц Головуючий у І інстанції Єременко В.М,
Провадження № 22-ц/780/4218/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 29.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Баришівське районне управління юстиції в Київській області, про визнання права власності на садовий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства у Баришівському районі Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на садовий будинок № 178, що знаходиться в СТ «Експрес» с. Власівка, Сезенківської сільської ради Баришівського району Київської області в порядку спадкування за законом; визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно, видане на імя ОСОБА_3 та скасувати його реєстрацію; виселити ОСОБА_3 із садового будинку №178 та земельної ділянки площею 0,060 га, що розташовані за вищезазначеною адресою та зобовязати відповідача видати ключі від вхідних дверей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 разом з матірю позивача ОСОБА_5 в 1987-1988 роках отримав земельну ділянку № 178 площею 0,060 га для садівництва в СТ «Експрес» с. Власівка та отримав державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку на підставі рішення сільської ради від 24 лютого 2000 року. В 1987-1988 роках батьки ОСОБА_2 будували на вказаній земельній ділянці садовий будинок. В 1995 році садовий будинок був повністю побудований. В той період технічна документація в БТІ на садові будинки в СТ «Експрес» не оформлялася. 30 червня 2000 року батько позивача помер. 18 липня 2000 року позивач звернулася до 10-ї державної нотаріальної контори в м. Києві з заявою про прийняття спадщини, зокрема, на садовий будинок в СТ «Експрес». Після того, як позивач почала оформляти спадщину у виді земельної ділянки та садового будинку №178 в СТ «Експрес», їй стало відомо про те, що ОСОБА_3 самовільно заволодів без її дозволу земельною ділянкою та садовим будинком. Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що у нього є державний акт на земельну ділянку та відмовився допускати позивача до будинку. У 2011 році державний акт, виданий на імя ОСОБА_3, був скасований.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю І-КВ №010238, виданого на імя ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий ОСОБА_4 після смерті останнього. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку відсутня. У журналі реєстрації державних актів відсутні відомості про дату отримання та підпис власника чи уповноваженої особи.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не витребував технічну документацію та не перевірив первісного землекористувача земельної ділянки та житлового будинку, а також не витребував інші документи, які мають значення для справи та не взяв до уваги показання свідків. ОСОБА_3 не має права заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту, оскільки він є сторонньою особою до всього спадкового майна. Суд безпідставно застосував набувальну давність. Відповідач незаконно заволодів земельною ділянкою та житловим будинком. Садовий будинок будував ОСОБА_4, а не ОСОБА_3

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 30 червня 2000 року помер ОСОБА_4, який являвся батьком ОСОБА_2.

14 липня 2000 року був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія 1-КВ №010238 на імя ОСОБА_4 на земельну ділянку № 178 в СТ «Експрес» площею 0,060 га для садівництва, що розташована в СТ «Експрес» на території Сезенківської сільської ради Баришівського району Київської області.

18 червня 2009 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,060 га, призначену для садівництва, яка розташована в СТ «Експрес» на території Сезенківської сільської ради Баришівського району Київської області та яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія 1-КВ №010238.

09 січня 2007 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме садовий будинок № 178 з господарськими будівлями та спорудами, розташований у садовому товаристві «Експрес» у с. Власівка Баришівського району Київської області. Вказане свідоцтво видане на підставі рішення Сезенківської сільської ради Баришівського району Київської області від 23 листопада 2006 року № 89.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела суду своє право на нерухоме майно та не спростувала належним чином наявну угоду між нею та ОСОБА_3 стосовно передачі нею ключів від садового будинку відповідачу та отримання коштів.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі рішення сільської ради від 23 листопада 2006 року. Вказаним рішенням доручено Баришівському БТІ сформувати тест свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на вищезазначений садовий будинок. Однак, рішення сільської ради від 23 листопада 2006 року не є достатньою підставою для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Будь-які правочини щодо набуття відповідачем у власність садового будинку не укладалися, докази того, що вказаний житловий будинок був побудований відповідачем з отриманням відповідних дозволів на будівництво суду не надані.

Таким чином, ОСОБА_3 набув у власність садовий будинок без достатніх правових підстав. Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, а тому остання не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, суд першої інстанції виходив з показань свідків, які підтвердили факт продажу будинку відповідачу та факт ремонту ним будинку.

Однак, відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, чинним законодавство чітко встановлено порядок набуття права власності на нерухоме майно, а показання свідків не є доказом, який підтверджує правомірність набуття відповідачем права власності на садовий будинок.

Разом з тим, позовна вимога про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на спірний будинок не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент подачі позовної заяви, - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок є самостійною підставою для скасування запису про його державну реєстрацію.

Отже, у позивача відсутні підстави звертатись до суду з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію. Така вимога може бути підставою для звернення з окремим позовом у разі відмови реєстраційної служби скасувати державну реєстрацію прав.

Колегія суддів також вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на садовий будинок в порядку спадкування та виселення не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на садовий будинок, ОСОБА_2 зазначає, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, якому належало вказане нерухоме майно. Однак, позивач не надала суду жодних доказів, які б підтверджували, що її батько ОСОБА_4 був власником садового будинку.

Таким чином, правові підстави для визнання за позивачем права власності на садовий будинок в порядку спадкування відсутні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто вимагати поновлення його порушеного права власності.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 не є власником садового будинку і її права проживанням у ньому сторонніх осіб, в тому числі і відповідача не порушені, позовна вимога про виселення з будинку не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про виселення відповідача з земельної ділянки, така вимога є безпідставною, оскільки чинним законодавством передбачено лише виселення з житлових будинків.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що державний акт виданий після смерті ОСОБА_4, а тому є нікчемним.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Так, за змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_3 не довів ту обставину, що державний акт, виданий на імя ОСОБА_4, порушує його права.

Так, власником земельної ділянки площею 0,060 га для садівництва, що знаходиться в СТ «Експрес» є ОСОБА_2 Вказана земельна ділянка належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке є чинним. Державний акт, виданий на імя ОСОБА_4, жодним чином не порушує права та інтереси відповідача, який не є власником ні земельної ділянки ні будинку розміщеного на ній.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції через неповне зясування обставин, що мають значення для справи , не відповідність висновків суду обставинам справи та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог за первісним та зустрічним позовом.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір на загальну суму 6 909 грн. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 33,3 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 300 грн. 69 коп. ((6 909*33,3)/100).

ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача витрати, понесені нею на проведення будівельно-технічної експертизи. Однак, така вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового розгляду та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати, повязані з проведенням експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що будівельно-технічна експертиза була проведена 09 липня 2013 року на адвокатський запит, а не на підставі ухвали суду. Позов був предявлений ОСОБА_2 у липні 2015 року. Тобто витрати на проведення експертизи, вартість яких позивач просить відшкодувати, не повязані з розглядом даної цивільної справи, а тому правові підстави для їх стягнення з відповідача на користь позивача відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Баришівське районне управління юстиції в Київській області, про визнання права власності на садовий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та виселення задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 січня 2007 року, видане Сезенківською сільською радою Баришівського району Київської області, ОСОБА_3 на садовий будинок № 178 з господарськими будівлями та спорудами, розташований у садовому товаристві «Експрес» у селі Власівка Баришівського району Київської області.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства у Баришівському районі Київської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 2 300 (дві тисячі триста гривень, 69 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_6