У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоМартинюка В.І.,
суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 20 травня 2008 року між ним та ОСОБА_7 укладений договір, згідно з умовами якого останній продав позивачу господарську будівлю площею 35 кв. м, збудовану із щебеневих блоків та дерева, що розташована по АДРЕСА_1

Оскільки відповідач ухиляється від посвідчення договору купівлі-продажу у нотаріальному порядку, ОСОБА_6 просив визнати дійсним цей договір та визнати за ним право власності на вказану господарську будівлю.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010 року позов задоволено. Укладений 20 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, що зазначене у п. 1.2 договору - господарської будівлі площею 35 кв. м, збудованої із щебеневих блоків та дерева, розташованої по АДРЕСА_1, визнано дійсним. Визнано за ОСОБА_6 право власності на господарську будівлю площею 35 кв. м, збудовану із щебеневих блоків та дерева, що розташована по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та закрити провадження у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що сторони договору погодили всі його істотні умови і відбулося часткове виконання договору, тобто фактична передача майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд вважав, що договір купівлі-продажу господарської будівлі, укладений між позивачем та відповідачем, підлягав нотаріальному посвідченню, а такі вимоги закону сторонами договору дотримані не були, тому договір не може визнаватись укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Колегія суддів вважала, що у ОСОБА_8 є право на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_1, а спірна господарська будівля знаходиться на прибудинковій території, що розташована саме біля вказаного будинку.

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Апеляційним судом не дотримано норм цивільного процесуального закону.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, судя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги.

Таким чином, при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має встановити, чи вирішувалося питання про права та обов'язки особи, яка не брала участі у справі, оскаржуваним нею судовим рішенням.

Судами встановлено, що 20 травня 2008 року між ОСОБА_7 (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) укладений договір купівлі-продажу, згідно з п. 1 якого продавець продав і передав покупцю, а останній купив і прийняв у свою власність нерухоме майно - господарську будівлю розмірами у ширину п'ять метрів і у довжину сім метрів, площею 35 кв. м 100/1 ідеальної частини, збудоване із щебнеблоків і дерева, що знаходиться по АДРЕСА_1 Договір укладений у письмовій формі і підписаний сторонами (а. с. 5).

Згідно з п. 3.2 договору він повинен бути нотаріально посвідчений не пізніше ніж через 15 календарних днів з моменту його підписання.

Відповідно до п. 3.3 договору продавець взяв на себе зобов'язання підготувати та привести у відповідність усю документацію, необхідну для оформлення і посвідчення цього договору, в строк, визначений у п. 3.2 договору.

20 травня 2008 року сторони підписали акт про те, що ОСОБА_6 передано ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 12 тис. грн у повному обсязі після підписання вказаного договору (а. с. 6).

21 травня 2008 року сторони підписали акт про те, що ОСОБА_7 передано ОСОБА_6 господарську будівлю, що визначена у п. 1.1−1.3 договору від 20 травня 2008 року. Господарська будівля передана у задовільному стані із ключами від замка вхідних дверей (а. с. 7).

Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_6 посилався на вимоги ст. ст. 220, 526, 657 ЦК України.

За результатами розгляду позовної заяви Корольовським районним судом м. Житомира 01 липня 2010 року ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно.

У серпні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010 року, вважаючи, що оскаржуваним рішенням порушено його право власності на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_8 посилався на договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 травня 2008 року та на довідку Комунального підприємства «Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 16» Житомирської міської ради від 14 січня 2015 року № 13, згідно з якою по АДРЕСА_1 знаходиться господарська будівля (гараж) ОСОБА_8, який проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 63−67).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права власності на майно підтверджується відповідним правовстановлюючим документом. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Таким чином, право власності особи підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.

Приймаючи до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_8, апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, а саме не встановив, чи є довідка житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства підтвердженням права власності особи на нерухоме майно та чи відноситься зазначене у довідці майно до допоміжних приміщень житлового будинку по АДРЕСА_1, у якому знаходиться квартира № 5, що належить ОСОБА_8, що давало б апеляційному суду підстави для висновку про порушення права власності особи, яка подала апеляційну скаргу, на майно, що було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим та має бути скасовано з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:В.І. Мартинюк
Судді: М.В. Дем'яносов
Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік