Ухвала

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» грошові кошти в сумі 40 924 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31 січня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 000210, на виконання якого він сплатив 55 тис. грн в якості щомісячного авансового платежу в розмірі 785,05 доларів США, адміністративного платежу в розмірі 1 884,11 доларів США, комісії за передачу в розмірі 565,23 доларів США, що підтверджується банківською квитанцією. Пунктом 3.4.3 договору лізингу передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Зважаючи на те, що оплати за договором лізингу були прив'язані до курсу іноземної валюти, а саме: долару США, який зріс у півтора рази, що в свою чергу значно збільшило розміри обов'язкових платежів, він скористався своїм правом споживача фінансових послуг та відмовився від договору лізингу на підставі ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Між сторонами було погоджено, що договір лізингу припинив свою дію з 10 лютого 2015 року. У зв'язку з припиненням договору лізингу відповідач повинен повернути всю суму грошових коштів, отриманих в рамках виконання даного договору. При цьому відповідачем повернуто лише частину коштів - 14 076 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 40 924 грн сплачених та неповернутих платежів, 409 грн 24 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що за умов сплати лізингоодержувачем грошових коштів в сумі 55 тис. грн у лізингодавця виник обов'язок передати предмет лізингу. Ураховуючи те, що позивач вчасно сплатив обумовлені угодою платежі, в односторонньому порядку розірвав укладену угоду, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» останній має право на повернення платежів, сплачених відповідачу до такої відмови. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові з огляду на таке.

Установлено, що 31 січня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лізингова команія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 000210, предметом якого є транспортний засіб марки КІА RIO.

Вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 18 841,1 доларів США з урахуванням ПДВ, що еквівалентно 315 400 грн з ПДВ.

Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплата різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах , викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до п. 9.7 вказаного договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються за даним договором у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору лізингу розмір адміністративного платежу становить 1 884,11 доларів США, що за курсом на дату підписання договору становило 31 540 грн, а розмір авансового платежу - 9 420,55 доларів США, що становило 157 700 грн.

Ураховуючи ту обставину, що позивачем було сплачено грошові кошти в сумі 55 тис. грн, з яких 31 540 грн зараховано в якості адміністративного платежу, а решту - 23 460 грн в якості частини авансового платежу, висновок суду першої інстанції про те, що у лізингодавця виник обов'язок передати лізингоодержувачу предмет лізингу є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору фінансового лізингу, в якій просив припинити дію договору, повернути сплачений платіж в сумі 55 тис. грн шляхом перерахування грошових коштів на його банківський рахунок.

На підставі заяви позивача договір між сторонами розірвано з 10 лютого 2015 року.

Разом із тим законодавством про фінансовий лізинг передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме: лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 12.1 договору лізингу лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізінгодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач повідомив про розірвання договору лізингу, відмову в поверненні адміністративного платежу в розмірі 31 540 грн та повернення авансового платежу в розмірі 4 076 грн, що свідчить про виконання останнім умов укладеного договору.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про право позивача на отримання суми неповернутих платежів в розмірі 40 924 грн. є необґрунтованим.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги.

У своїй заяві від 10 лютого 2015 року позивач зазначав, що зважаючи на те, що оплата за договором лізингу прив'язана до курсу іноземної валюти, а долар США зріс у півтора рази, що в свою чергу значно збільшило розміри обов'язкових платежів за договором лізингу, що явно не задовольняє інтереси лізингоодержувача, останній вирішив скористатися своїм правом споживача та відмовитися від договору лізингу на підставі ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, ціна (вартість) предмета лізингу, визначена в договорі, змінена не була. Підписанням договору лізингоодержувач підтвердив, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань за цим договором, при цьому він прийняв на себе валютні ризики згідно з цим договором (п. 8.4).

Отже, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: П.О. Гвоздик

О.І.Євтушенко

О.М.Ситнік