Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою державного концерну «Укроборонпром» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до державного концерну «Укроборонпром» (далі - ДК «Укроборонпром») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначав, що 21 березня 2014 року його призначено на посаду заступника генерального директора ДК «Укроборонпром», а 02 квітня 2014 року - переведено на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності. Наказом від 08 серпня 2014 року № 268-ОС його звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Незаконність свого звільнення він оспорив у судовому порядку, рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року його поновлено на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК «Укроборонпром». Фактично його поновлено на роботі 06 квітня 2015 року (наказ № 62-ОС).

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив стягнути на його користь із ДК «Укроборонпром» середній заробіток за час вимушеного прогулу із 08 серпня 2014 року по 06 квітня 2015 року у розмірі 378 709 грн 24 коп., допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто із ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 378 709 грн 24 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено суму стягнутого із ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 378 709 грн 24 коп. до 311 536 грн 83 коп. з утриманням з неї податків та обов'язкових платежів, зменшено розмір стягнутого із відповідача судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ДК «Укроборонпром», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 21 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з ДК «Укроборонпром», обіймаючи заступника генерального директора, а з 02 квітня 2014 року - переведений на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності на цьому підприємстві. Наказом генерального директора від 08 серпня 2014 року № 268-ОС його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 наказом генерального директора ДК «Укроборонпром» від 08 серпня 2014 року № 268-ОС та зобов'язано ДК «Укроборонпром» поновити ОСОБА_6 на роботі на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК «Укроборонпром» з 08 серпня 2014 року, внести до трудової книжки ОСОБА_6 відповідні записи про визнання запису про звільнення недійсним та поновлення на роботі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ДК «Укроборонпром» відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо періоду стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 08 серпня 2014 року - дати звільнення по 06 квітня 2015 року - дати наказу про поновлення на роботі, апеляційний суд зазначав, що позивача було звільнено з роботи 08 серпня 2014 року, рішенням суду апеляційної інстанції від 16 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, поновлено на роботі. Фактично відповідач виконав рішення суду і поновив позивача на роботі лише 06 квітня 2015року, видавши відповідний наказ та зробивши записи в трудовій книжці. Трудове законодавство зобов'язує роботодавця виплатити незаконно звільненому працівнику середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В даному випадку таким часом є період з 08 серпня 2014 року по 06 квітня 2015 року. Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків звернення до суду апеляційний суд спростовував тим, що до спірних правовідносин в силу положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України позовна давність не застосовується, оскільки позивачем після визнання незаконним його звільнення та поновлення на роботі порушено питання про виплату середнього заробітку за вимушеного прогулу (заробітної плати).

Із такими висновками повністю погодитися не можна.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітноюплатою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, за своєю природою є санкцією, яка застосовується до роботодавця у разі звільнення працівника без законної підстави. Таким чином, висновків про те, що вимоги позивача не обмежуються будь-яким строком звернення до суду, апеляційний суд дійшов внаслідок неправильного застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Позивач наводив причини поважності пропущеного ним строку звернення до суду за вирішенням трудового спору (а. с. 53), які апеляційний суд не досліджував у зв'язку з неправильним застосуванням ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Крім того, вимушеним прогулом у розумінні ст. 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно, після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за ст. 236 КЗпП України.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України) передбачаються окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу.

У справі, що переглядається, позивач ставить питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України, між тим суд стягнув з ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_6 середній заробіток в тому числі й за період (із 16 грудня 2014 року по 08 квітня 2015 року), що не є вимушеним прогулом, оскільки позивач поновлений на посаді рішенням суду від 16 грудня 2014 року.

За вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного концерну «Укроборонпром» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик