Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/300/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 48 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Кочетова Л.Г.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи орган опіки та піклування Радомишльської районної державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітніх дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 червня 2016 року

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, неповнолітніх дітей залишити на подальше виховання з нею; стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку; допустити негайне виконання рішення суду; визнати автомобіль «Джили-МК» спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею права власності на його ? частину; встановити порядок користування квартирою № 8 по вулиці Червоноармійській, 52-б у м. Радомишль; стягнути судові витрати на її користь.

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 22.02.2016 розєднано в самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 та виділено в окреме провадження вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідачем, ОСОБА_2, у березні 2016 року подано зустрічний позов, в якому просив після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 визначити місце проживання неповнолітніх дітей з ним.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на подальше виховання з матір`ю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2016 року і до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення районного суду в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнутих у звязку з цим аліментів. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом безпідставно взято до уваги висновок органу опіки та піклування, який ним оскаржений і не взято його відношення до дітей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.05.2006 року між сторонами був укладений шлюб (а.с. 8). Від спільного проживання мають двох дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8-9).

З тексту позовної заяви вбачається, що спільне проживання сторін є неможливим, поновлювати шлюб позивачка наміру не має, це суперечить інтересам її та дітей, оскільки відповідач проживає з іншою жінкою у звязку з чим нехтує інтересами родини. Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 22.04.2016 шлюб між сторонами розірвано.

Однак, сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Визначаючи місце проживання дітей з матірю, суд першої інстанції виходив з того, що це відповідатиме інтересам дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст. 15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей сторін, суд першої інстанції виходив з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст. 141 СК), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей, принципу 6 Декларації, інтересів дітей. При цьому перевага матері перед батьком не є пріоритетом у спорі.

З пояснень сторін, наданих ними в судовому засіданні під час апеляційного розгляду, встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають з матірю ОСОБА_1, яка ними опікується, зважаючи малолітній вік дітей, вони більше тягнуться до матері ОСОБА_1, мають особливу прихильність до кожного з батьків. Обоє батьків приділяють увагу вихованню дітей, відвідують школу та дитячий садочок, приймають активну участь у житті та розвитку дітей. Зазначені обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторін 26.05.2016 Ружинською районною державною адміністрацією.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що залишення малолітніх дітей дочки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 на подальше проживання із матір'ю відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, оскільки малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю. ОСОБА_1 характеризується позитивно, інформація щодо ухилення її від виконання батьківських обов'язків до органу опіки та піклування не надходила, мати здатна забезпечити нормальні умови для проживання, розвитку та навчання малолітніх дітей, як жінка здатна виявити більшу увагу до неї, враховуючи малолітній вік дітей, їх фізіологічну близькість до матері (дівчинці 9 років, хлопчику 3 рочки).

Умови проживання в батьків рівні, що стверджується наявними матеріалами справи, зокрема, актами обстеження умов проживання, наданих органом опіки та піклування, батьки мешкають за однією адресою з дітьми, характеристиками, копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно сторін по справі, довідками про доходи тощо.

Частинами четвертою та пятою статті 19 СК України передбачено обов'язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з матірю ОСОБА_1 (а.с. 79-80).

Колегія суддів вважає таку позицію органу опіки та піклування правильною, оскільки висновок містить обґрунтування прийняття такого рішення. Не погоджуючись з даний висновком відповідач ОСОБА_2 оскаржив його до Радомишльського районного суду Житомирської області, а в подальшому до Житомирського апеляційного адміністративного суду. Ухвалою останнього від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернуто.

Враховуючи матеріали справи та надані сторонами пояснення, колегія суддів вважає, що визначення місця проживання дітей з матірю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки вони мешкають в одному населеному пункті, жоден з батьків не створює перешкод у вільному спілкуванні з дітьми. Окрім того, визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обовязків.

Слід зауважити, що у разі зміни умов виховання дитини в залежності від різних обставин (стан здоров'я батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т.д.), суд має право змінити визначене місце проживання дитини та не може відмовити у відкритті провадження з тієї причини, що такий спір вже був предметом розгляду судом.

Разом з тим, дійшовши обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей із матірю, суд першої інстанції помилково зазначив у резолютивній частині рішення про залишення їх на подальше виховання з матірю, що не відповідає вимогам ст. 160, 161 СК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позову про визначення місця проживання дітей підлягає зміні, а саме абзац другий резолютивної частини рішення - викладенню у наступній редакції: «Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 з матірю ОСОБА_1».

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 183 СК України якщо аліменти стягуються на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а потім аліменти стягуються за вирахуванням тієї частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України.

В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції належним чином врахував матеріальний і сімейний стан сторін, їх стан здоровя, те що відповідач є пенсіонером та має сталий дохід, а також те що діти на подальше проживання залишаються з матірю.

Рішення в частині стягнення аліментів є законним та обґрунтованим. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 червня 2016 року змінити. Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 з матірю ОСОБА_1».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді