Справа № 2/359/614/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 березня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Журавського В.В.

при секретарі - Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 31 липня 2012 року ОСОБА_2 отримала від позивача в борг грошові кошти у розмірі 60000 гривень під 23% річних та зобовязалась повернути їх в строк до 31 липня 2013 року. На підтвердження отримання грошових коштів від позивача ОСОБА_2 надала власноруч написану розписку від 31 липня 2012 року. 31 липня 2014 року ОСОБА_2 взяла в борг у позивача 100000 гривень під 23% річних та зобовязалась повернути грошові кошти до 31 липня 2015 року. Таким чином загальний розмір боргу ОСОБА_2 за двома розписками, враховуючи відсотки становить 236687 гривень 67 копійок. На прохання позивача добровільно повернути борг ОСОБА_2 ухиляється. Тому ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договорами позики у розмірі 236687 гривень 67 копійок, а також інфляційні втрати у розмірі 105698 гривень 55 копійок, що у загальному розмірі становить 342386 гривень 22 копійки.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та просила суд задовольнити його у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що грошові кошти брала у борг за ініціативою ОСОБА_1 Так, перша сума була 60000 гривень, проте вона вчасно сплачувала проценти у розмірі 1400 гривень. Пізніше ОСОБА_1 запропонувала їй взяти ще 40000 гривень в борг під 23% річних, ОСОБА_2 щомісячно сплачувала відсотки по 1200 гривень. Тому відповідач заперечує розмір боргу по розпискам у звязку з тим, що нею були сплачені відсотки за користування грошовими коштами.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 31 липня 2012 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60000 гривень, а ОСОБА_2 зобовязалась повернути грошові кошти до 31 липня 2013 року та сплатити проценти у розмірі 23% річних шляхом сплати щомісячно в останнє число кожного місяця у розмірі 1150 гривень. Вказана обставина підтверджується копією розписки (а.с.10).

Крім цього, 31 липня 2014 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100000 гривень, а ОСОБА_2 зобовязалась повернути грошові кошти до 31 липня 2015 року та сплатити проценти у розмірі 23% річних шляхом сплати щомісячно в останнє число кожного місяця, що підтверджується копією розписки (а.с.11).

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що у строк, визначений розписками ОСОБА_2 не повернула грошові кошти.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 31 липня 2012 року та 31 липня 2014 року були укладені договори позики.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 виконав свої зобовязання за договорами позики та повернула грошові кошти.

Тому, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути борг за договорами позики у розмірі 160000 гривень, а також відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 23% річних 76687 гривень 67 копійок, що у загальному розмірі складає 236687 гривень 67 копійок.

У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з письмових розрахунків, зазначених позивачем в позовній заяві, інфляційні втрати за період з 01 серпня 2012 року по 30 листопада 2015 року відповідно до розписки від 31 липня 2012 року становлять 47047 гривень 35 копійок, а відповідно за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2015 року за розпискою від 31 липня 2014 року 58651 гривень 20 копійок.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати від простроченої суми у загальному розмірі 105698 гривень 55 копійок.

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Тому з ОСОБА_2 на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3180 гривень 26 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст.625, ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047, ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1050 ЦК України, ст.ст.8, 10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (08300, м. Бориспіль, вул. Головатого, буд.6 кв.8,1.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 342 386 грн. 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (08300, АДРЕСА_1, І.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмірі 3180 грн. 26 коп.

Рішення суду може бути оскаржене через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення на протязі десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя В.В.Журавський