АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретарів: Маковецької О.П., Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 рокупо цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі свого представника адвоката ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом про визначення порядку користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності колишньому подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по ? частині кожному. Просили виділити на належну ОСОБА_3 1/2 частину цієї квартири в користування її та дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлові кімнати площею 15,0 кв.м. та 13,1 кв.м., а відповідачу ОСОБА_7 на належну йому 1/2 частину цієї квартири виділити в користування житлову кімнату площею 16,4 кв.м. та залишити в спільному користуванні співвласників місця загального користування, а саме: кухню площею 7,0 кв.м.; коридор площею 9,7 кв.м.; вбиральню площею 1,1 кв.м. i ванну кімнату площею 2,1 кв.м. Також просили стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в poзмipi 243,60 грн.

Посилалися на те, що на протязі останніх років стосунки між ними та відповідачем погіршились, вони не можуть дійти згоди щодо спільного користування зазначеною квартирою, оплати витрат по її утриманню та сплаті комунальних платежів.

Відповідач ОСОБА_7 позов не визнав, посилаючись на те, що запропонований позивачами варіант користування квартирою значно погіршує його права співвласника квартири, оскільки кімната, що виділяється йому для користування є значно меншою, ніж належні йому ? частини спірної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 року ( з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 лютого 2016 року про виправлення описки) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків районного суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частка жилої площі, що припадає відповідачу, не відповідає розміру житлового приміщення кімнати площею 16,4 кв.м, а тому виділення цієї кімнати ОСОБА_7 суттєво порушить житлові права відповідача та погіршить умови його проживання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вищевказаним нормам права та матеріалам справи.

Як свідчать останні трьохкімнатна квартира житловою площею 44,5 кв.м., загальною площею 66,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, була придбана під час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на ім'я останньої на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 04.03.1999 р., реєстровий № Н7-24,

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.05.2014 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.10.2014 р., за ОСОБА_7 визнано право спільної часткової власності на 1/2 частини вказаної квартири. Зазначені відомості містяться й у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34808455 від 12.03.2015 р.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що вказане рішення суду є преюдиціальним при розгляді цього спору відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат розміром: 13,1 кв. м, 15,0 кв. м та 16,4 кв. м .Також вказана квартира має: кухню площею 7,0 кв.м.; коридор площею 9,7 кв.м.; вбиральню площею 1,1 кв.м. i ванну кімнату площею 2,1 кв.м. Виділити частку кожного співвласника в натурі неможливо.

Ідеальна частка кожного з співвласників за житловою площею становить 22,25 кв. м.

Згідно довідки дільниці № 9 КП «Жилкомсервіс» від 23.10.2015 р. у спірній квартирі окрім двох власників зареєстровані їх дочки: ОСОБА_4, ОСОБА_5, та малолітній син відповідача ОСОБА_8

Як пояснювали сторони у суді першої інстанції вони не досягли згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном, при цьому позивачі зазначали, що користуються тільки двома кімнатами площею 13,1 кв. м, 15,0 кв. м, а відповідач зазначав, що позивачі змінили замки на вхідних дверях у квартиру, у зв'язку з чим він позбавлений можливості нею користуватись. Крім того дочка після укладення шлюбу не проживає у спірній квартирі.

Ураховуючи ці обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визначення порядку користування спірною квартирою за варіантом, який запропонований позивачами, оскільки співвласнику квартири ОСОБА_8 буде виділена на його ? частку кімнатата площею 16,4 кв. м, яка менше ніж його ідеальна частка на 6, 15 кв.м., що не можна визнати як незначний розмір, і тому правильно відмовив у задоволенні таких вимог.

Згідно правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-1500цс15

від 17.02.2016 р., що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що посилання в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції на ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, не є висновком суду щодо неможливості виділу в натурі частки спільного майна і тому не є виходом за межі предмету та підстав позову. Тому доводи апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції безпідставно ототожнені вимоги позивачів про визначення порядку користування спірною квартирою з незаявленими вимогами про виділ в натурі частки спільного майна, колегія суддів вважає помилковими.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги по суті зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по оцінці цих доказів та особового тлумачення апелянтом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки судом першої інстанції відповідно до ст.212 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: