Справа № 359/7264/15-ц Головуючий у І інстанції Журавський В.В.
Провадження № 22-ц/780/2345/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 53 25.05.2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до компанії Duglas Alliance LTD (Дуглас Альянс Лтд.) в особі представництва Компанії Duglas Alliance LTD (Дуглас Альянс Лтд.) в Україні про визнання неправомірними звільнення, поновлення на роботі, стягнення витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував наступним:

12 травня 2014 року між ним та англійською компанією «Дуглас Альянс ЛТД» був укладений трудовий контракт №517-05/2014, згідно умов якого він працював на посаді технічного директора компанії в Україні. На підставі даного контракту він перебував у відрядженні в Республіці Екваторіальна Гвінея, де його було повідомлено, що з 17 березня 2015 року трудовий контракт між ним та відповідачем достроково розривається. Вважав звільнення з роботи незаконним, проведеним з порушеннями вимог КЗпП України. Зазначав, що його посада не входить до кола суб'єктів контракту, оскільки трудовий контракт є особливою формою трудового договору, сфера застосування якого визначається законом України, а посада технічного директора не належить до категорії працівників, з якими необхідно укладати контракт, відтак положення розділу 13 трудового контракту є недійсними оскільки обмежують його права. За таких умов у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Вказував, що він працював в Україні та був на роботі в Екваторіальній Гвінеї у відрядженні, тому слід використовувати норми законодавства України, а його було звільнено не у відповідності до законодавства України.

Зважаючи на наведене, просив суд визнати неправомірним його звільнення з посади технічного директора компанії «Даглас Альянс ЛТД» та просив поновити його на вказаній посаді.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані ним докази щодо порушення відповідачем трудового законодавства України під час його звільнення з роботи. Вказує, що рішення суду є несправедливим та невмотивованим, суддя самоусунувся від керування ходом судового засідання, не ставив запитань сторонам у справі, не пропонував подати докази та уточнити позовні вимоги, вирішив спір суто формально, чим обмежив його конституційні та процесуальні права. Судом також не було звернуто його увагу на ту обставину, що його представником при складанні та поданні позову було зроблено описку - зазначено посаду «технічного директора», в той час як позивач фактично просив суд поновити його на посаді «заступника технічного директора». За таких умов вважає, що є правові підстави для визнання його звільнення неправомірним та поновлення його на роботі на посаді заступника технічного директора компанії. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції насамперед виходив з того, що як на підставі положень Закону України «Про міжнародне приватне право», так і на підставі положень укладеного між сторонами контракту, зокрема його п. 13.2., вирішення спорів за ним не може проводитися із застосуванням положень національного матеріального права України. З таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи його виваженим та таким, що ґрунтується на положеннях закону та обставинах справи.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Незважаючи на наведені норми, позивачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи апеляційним судом не було доведено своїх посилань на наявність підстав для застосування до даних спірних правовідносин норм матеріального права України. Так, ні посилання про знаходження основного місця роботи відповідача в Україні, ні його перебування в Республіці Екваторіальна Гвінея лише у службовому відрядженні не знайшли свого підтвердження в ході розгляду. Не було з цього приводу представлено до справи ні документальних доказів, не слідує це й з показів допитаних в ході розгляду справи свідків. Натомість наведені посилання позивача прямо спростовуються умовами укладеного ним з відповідачем контракту, відповідно до умов п. 3.1. якого місце основної роботи позивача визначено район будівництва ГЕС Сендже в Республіці Екваторіальна Гвінея.

Не було представлено позивачем й інших належних та допустимих доказів на підтвердження його тези про розповсюдження на спірні правовідносини матеріального права України. Зважаючи на наведене, підстав для спростування висновку суду першої інстанції щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм матеріального права України колегія суддів апеляційного суду не вбачає. При цьому колегія суддів критично відноситься до посилань позивача на те, що необхідність застосування норм трудового законодавства України до даних правовідносин встановлене ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.11.2015 року, оскільки таких посилань вказана ухвала не містить. Відповідно до зазначеної ухвали спори щодо поновлення громадянина України на роботі за контрактом можуть в передбачених законом випадках розглядатися за правом України та в загальному розумінні підсудні судам України. В той же час, це залежить від доведення наявності чи відсутності певного ряду обставин, передбачених як Законом України «Про міжнародне приватне право», так і індивідуальними угодами, контрактами, укладеним сторонами конфлікту, дати правову оцінку яким та встановити наявність яких може та зобов'язаний суд лише в ході розгляду справи по суті, що й було зроблено в даному випадку. При цьому обмеження особи у виборі способу захисту своїх прав та неприйняття до розгляду його звернення до суду можливе виключно у випадках, прямо передбачених законом, інакше це б порушувало існуючі принципи свободи обрання законного способу захисту та вільного доступу до правосуддя, що є неприпустимим у демократичному суспільстві. В той же час вирішення по суті вимог сторони має відбуватися з використанням законодавства, що розповсюджується на дані правовідносини, до якого в даному випадку матеріальне право України не відноситься. При цьому позивач не обмежений у здійсненні захисту свого права належним чином іншими передбаченими законом способами, зокрема шляхом звернення до відповідного суду згідно законодавства країни, право якої може бути застосоване у даних конкретних правовідносинах.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: М.В. Мережко

Є.М. Суханова