Справа №587/1887/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/575/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Сумська районна державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не вчиненим правочином, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що за життя її батька відповідач не вчинила будь-яких дій, направлених на набуття права власності на нерухоме майно, оскільки не здійснила державну реєстрацію свого права власності.

Суд не врахував, що з довідок, виданих виконавчим комітетом Степанівської селищної ради, управлінням Держземагенства у Сумському районі, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що на момент смерті батька ОСОБА_5 він залишався власником спірного майна будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою: Сумська область, Сумський район, смт. Степанівка, вул. Курська, 80.

Зазначає, що, оскільки закон повязує виникнення права власності на нерухоме майно з моментом його державної реєстрації, у відповідача на день смерті її батька ОСОБА_5 не виникло права власності на спірне майно вона не провела його державну реєстрацію, не отримала правовстановлюючих документів, а тому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки є не вчиненим правочином. До цього часу право власності на житловий будинок і земельні ділянки зареєстроване на імя її батька ОСОБА_5

Суд не врахував, що за життя ОСОБА_5 відповідач не вчиняла будь-яких дій, направлених на отримання майна у власність, на користування та володіння ним: не користувалася будинком, не вселялася до нього, не дбала про будинок, не обробляла земельну ділянку та не сплачувала необхідних платежів та податків.

Відповідач ОСОБА_4 здійснила державну реєстрацію свого права власності на будинок та земельні ділянки вже після того, як дізналася, що позивач звернулася до суду.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідача та її представника, які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

06 серпня 2015 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, доповнивши вимоги 6 жовтня 2015 року, мотивуючи їх тим, що 1 січня 2015 року в смт. Степанівка Сумського району помер її батько ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належне йому майно: житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, надані для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,0432 га, та ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в смт. Степанівка Сумського району, вул. Крупської, 80.

Вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом як дочка померлого. Протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини 03 квітня 2015 року вона подала заяву до Сумської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

За її заявою про прийняття спадщини нотаріальною конторою заведена спадкова справа після померлого 01 січня 2015 року ОСОБА_5

Постановою державного нотаріуса Сумської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 30 липня 2015 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: смт. Степанівка Сумського району, вул. Крупської, 80, з тих підстав, що при оформленні спадщини було встановлено, що ОСОБА_5 продав житловий будинок і земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Сумською районною державною нотаріальною 24 квітня 2008 року за реєстровим №1-1650.

Вважаючи, що зазначене нерухоме майно не належало спадкодавцеві на час смерті, нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

З постанови нотаріуса вона дізналася, що її право на спадкування майна після смерті батька порушене. Вважає, що договір купівлі-продажу є не вчиненим правочином, а тому на час смерті її батько залишався власником житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, і вона має право успадкувати вказане майно.

Як вбачається з договору купівлі-продажу, продавець - її батько продав, а покупець - відповідач купила житловий будинок з господарськими будівлями і земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,0432 га, що знаходиться в смт. Степанівка Сумського району Сумської області, вул. Крупської, 80.

Договір купівлі-продажу є не вчиненим правочином, оскільки в п.13 договору зазначено, що згідно ст. ст. 182, 210 ЦК України, ст. ст. 126, 202 ЗК України договір підлягає нотаріальному посвідченню, і право власності на житловий будинок у покупця виникає після державної реєстрації цього договору, а на земельну ділянку - з моменту державної реєстрації земельної ділянки у складі державного реєстру земель. Покупцю розяснено про необхідність одержання державного акту на право власності на землю.

Позивач посилалась на зміст ст. ст. 182, 210, ч. 4 ст. 334 ЦК України, згідно яких право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом; правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом; такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Зазначала, що, відповідно до ст. ст. 126, 202 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

За життя її батька відповідач не вчинила будь-яких дій, направлених на набуття права власності на нерухоме майно, оскільки не здійснила державну реєстрацію свого права власності.

Посилалась на довідку, видану виконавчим комітетом Степанівської селищної ради від 03 липня 2015 року, № 399, в якій зазначено, що згідно даних погосподарського обліку власником нерухомого майна та земельної ділянки, розташованих за адресою: Сумська обл., Сумський район, смт. Степанівка, вул. Крупської, 80, є ОСОБА_5, та на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, видану 03 квітня 2015 року, згідно якої власником будинку за зазначеною адресою є її батько ОСОБА_5

Зазначала, що з довідки, виданої управлінням Держземагенства у Сумському районі 13 липня 2015 року, №1540/01.23, вбачається, що згідно облікових даних на ім'я ОСОБА_5 зареєстровані державні акти ЯЕ 401584, ЯЕ 401583 на право власності на земельні ділянки, що розташовані в смт. Степанівка по вул. Крупської, 80 на території Степанівської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастрові номери 020040164, 020040163.

Посилалась на те, що, оскільки закон повязує виникнення права власності на нерухоме майно з моментом його державної реєстрації, то у відповідача на день смерті її батька не виникло права власності на спірне майно - вона не провела його державну реєстрацію та не отримала правовстановлюючих документів, а тому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки є не вчиненим правочином, і до часу її звернення з позовом до суду право власності на житловий будинок і земельну ділянку зареєстроване на імя її батька.

Зазначала, що у п.7 договору зазначено, що в будинку залишається бути зареєстрованим та проживати продавець ОСОБА_5, проти чого покупець ОСОБА_4 не заперечує, і з часу укладання цього правочину та до дня смерті, тобто майже 7 років, її батько постійно проживав і був зареєстрований в будинку, не виселявся з нього, не мав іншого житла, обробляв земельну ділянку, помер саме в цьому будинку, був похований з нього.

Після укладення договору купівлі-продажу батько фактично володів та користувався своїм майном, жоден з його сусідів, родичів, односельців не знав про те, що він продав будинок та земельну ділянку.

Відповідач за життя батька також не вчиняла будь - яких дій, направлених на отримання майна у власність, на користування та володіння ним, не користувалася будинком, не вселялася в нього, не дбала про нього, не обробляла земельну ділянку.

Посилаючись на ст.1218 ЦК України, згідно якої до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зазначала, що, згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 липня 2007 року Сумською районною державною нотаріальною конторою, реєстровий №1960, її батькові ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 33,9 кв. м, загальною площею 65,8 кв. м, з господарськими будівлями - кухня «Б», тамбур «б», сарай «В», погрібник «Г», вбиральня «Д», огорожа №1-4, що знаходиться за адресою: смт Степанівка Сумського району Сумської обл., вул. Крупської, 80, а земельна ділянка площею 0,0432 га - на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Степанівською селищною радою 11 березня 2008 року, серія ЯЕ № 401583, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №54, індексно-кадастровий номер 020040163, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, а також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Степанівською селищною радою 11 березня 2008 року, серія ЯЕ №401584, кадастровий номер 020040164, надана для ведення особистого селянського господарства.

Посилаючись на те, що на день відкриття спадщини її батько був власником зазначеного нерухомого майна, його право власності не припинилося, просила визнати не вчиненим правочином договір купівлі-продажу, посвідчений Сумською районною державною нотаріальною 24 квітня 2008 року за реєстровим №1-1650, відповідно до якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,0432 га, що знаходяться в смт. Степанівка Сумського району Сумської області, вул. Крупської, 80.

Просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 33,9 кв. м, загальною площею 65,8 кв. м, з господарськими будівлями - кухня Б», тамбур «б», сарай «В», погрібник «Г», вбиральня «Д», огорожа №1-4, на земельну ділянку площею 0,0432 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 020040163, на земельну ділянку, надану для особистого селянського господарства, кадастровий номер 020040164, що знаходяться за вказаною адресою, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер 1 січня 2015 р.

6 жовтня 2015 року позивач доповнила позовні вимоги, посилаючись на те, що після звернення з позовом до суду з наданих нотаріусом документів вона дізналась, що нотаріальною конторою 24 квітня 2008 року був посвідчений і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3016 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, за яким її батько продав відповідачеві вказану земельну ділянку. З наведених вище підстав також вважала вказаний договір не вчиненим правочином, оскільки на момент своєї смерті батько залишався власником цієї ділянки.

Просила визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Сумською районною державною нотаріальною конторою 24 квітня 2008 року за реєстровим № 1-1653, відповідно до якого ОСОБА_5 продав земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: смт. Степанівка Сумського району Сумської області, вул. Крупської, 80, площею 0,3016 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 020040164, не вчиненим правочином; визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер 01 січня 2015 року (а.с. 80-81).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 за власною волею, добровільно, розуміючи наслідки угод уклав договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, тобто реалізував свою волю на оплатне відчуження належного йому майна на погоджених сторонами умовах. Державна реєстрація правочину була здійснена нотаріусом, видані відповідні витяги. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем на час відкриття спадщини не свідчить про відсутність волі відчужувача, який за життя у будь-який спосіб не оспорив укладені правочини, розпорядився належним йому нерухомим майном шляхом його відчуження з власної волі у передбаченому законом порядку, тому на час відкриття спадщини воно не входило до спадкової маси і не підлягає спадкуванню.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_5, який помер 01 січня 2015 року (а.с.6-8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 червня 2007 року, батько позивача ОСОБА_5 після смерті свого батька ОСОБА_7, успадкував майно, а саме: житловий будинок, житловою площею 33,9 кв. м, загальною площею 65,8 кв. м, з господарчими будівлями, що розташований за адресою смт. Степанівка Сумського району Сумської області, вул. Крупської, 80 (а.с.9, 15,42).

Згідно двох нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0432 га, а також земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3016 га, що розташовані за вказаною адресою, реєстрові № № 1-1650, 1-1653. У договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що в даному будинку залишається бути зареєстрованим та проживати продавець ОСОБА_5, проти чого покупець ОСОБА_4 не заперечує. (а.с.10).

Вказані договори зареєстровані державним нотаріусом Сумської державної нотаріальної контори в Державному реєстрі правочинів 24 квітня 2008 року за № № 2861433, 2861455 (а.с. 10, 11, 38 -52 ).

За заявою ОСОБА_4 від 11 липня 2014 року нотаріусом їй повернуто оригінали державних актів на земельні ділянки, які вона придбала на підставі договорів від 24 квітня 2008 року. з відміткою на них про посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки (ас. 45, 46, 52).

За заявою позивача ОСОБА_3 3 квітня 2015 року була відкрита спадкова справа після смерті її батька ОСОБА_5 (а.с. 12, 53-57).

Згідно довідки Сумської районної державної нотаріальної контори № 3013/02-14 від 06 липня 2015 року, ОСОБА_3 є спадкоємицею за законом на спадкове майно (в тому числі на житловий будинок, що розташований в смт. Степанівка Сумського району, вул. Крупської, 80) після ОСОБА_5, який помер 01 січня 2015 року (а.с.16).

Постановою державного нотаріуса Сумської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 30 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: смт. Степанівка Сумського району, вул. Крупської, 80, з посиланням на те, що ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року продав житловий будинок ОСОБА_4, яка не зареєструвала будинок у встановленому законом порядку (а.с.18, 38, 73).

Згідно довідок Степанівської селищної ради Сумського району № 1254 від 14 квітня 2008 року, № 14/02-24 від 13 березня 2015 року, № 399 від 03 липня 2015 року, батько позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5, який помер 01 січня 2015 року, на день укладення спірних договорів і на день смерті, згідно з даними погосподарського обліку, був зареєстрований та проживав один за адресою смт. Степанівка Сумського району, вул. Крупської, 80, є власником нерухомого майна та земельної ділянки, розташованих за вказаною адресою (а.с. 14, 44, 53).

Згідно довідок Управління Держземагенства у Сумському районі Сумської області № 2290/01.23-2709 від 12 березня 2014 року і № 1540/01.23 від 13 липня 2015 року, на земельні ділянки площами 0,0432 га та 0,3016 га, надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, розташовані за вказаною адресою, на імя ОСОБА_4 державний акт не видавався. На імя ОСОБА_5 зареєстровані державні акти ЯЕ 401584, ЯЕ 401583 на право власності на земельні ділянки, що розташовані в смт. Степанівка, по вул. Крупській, 80 на території Степанівської сільської ради Сумського району, кадастрові номери 020040164 та 020040163 (а.с. 17, 44).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, від 3 квітня 2015 року право власності на житловий будинок, розташований по вул. Крупської, 80 в смт. Степанівка Сумського району Сумської області, зареєстроване за ОСОБА_5 (а.с.13).

Частинами 1, 2 , 4 ст. 182 ЦК України в редакції, яка діяла на час вчинення оспорюваних правочинів, було передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

В редакції ст. 182 ЦК України, яка набрала чинності з 1 січня 2012 року, з неї виключене положення щодо державної реєстрації правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 334 ЦК України в редакції, яка діяла на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається, зокрема, вручення його набувачеві.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача, зокрема, з моменту такого посвідчення.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частина 4 ст. 334 ЦК України в нині діючій редакції, яка набрала чинності з 1 січня 2012 року, передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 657 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладення спірних договорів, передбачала, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Стаття 657 ЦК України в редакції, яка набрала чинності з 1 січня 2012 року, передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 131 ЗК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України на той час було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з розясненнями, наданими в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про недоведеність позивачем наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки батько позивача як власник майна реалізував своє право щодо розпорядження своїм майном у встановленому законом порядку.

Зі змісту вищенаведених норм матеріального права вбачається, що на час вчинення оспорюваних позивачем договорів державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ були передбачені законодавством як окремі види реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N 671, яка діяла на час укладення оспорюваних договорів і втратила чинність згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2012 року № 824, був затверджений Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, пунктами якого передбачалось:

1. Державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

2. У цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:

Державний реєстр правочинів (далі - Реєстр) - єдина комп'ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу;

держатель Реєстру - Мін'юст, що забезпечує ведення Реєстру;

реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси (далі - нотаріуси), які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком;

витяг - документ, який свідчить про внесення запису до Реєстру або про відсутність такого запису.

4. Державна реєстрація правочину, змін, внесених до нього, відомостей про припинення його дії проводиться будь-яким реєстратором.

5. Державній реєстрації підлягають такі правочини:

договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна;

6. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

9. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру.

10. Про внесення запису до Реєстру реєстратор видає сторонам правочину або уповноваженим ними особам примірник витягу.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваних договорів, було передбачено, що цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості (ст.1).

У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень;

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб'єктів речових прав, технічні характеристики об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна;

об'єкт нерухомого майна (нерухоме майно, нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівля, споруда тощо), переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ст. 2).

Речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

В Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна.

Державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.

Державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом.

Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина (ст.3).

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме:

1) право власності на нерухоме майно (ст. 4).

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», було передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації, що здійснювалось на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5.

Стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в нині діючій редакції передбачає, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Останнє положення Закону кореспондується з нині діючою редакцією ч. 4 ст. 334 ЦК України.

З урахуванням вищенаведених положень закону та встановлених судом обставин справи, той факт, що відповідач зареєструвала своє право власності на спірне нерухоме майно пізніше, ніж було укладено правочин, за яким у неї виникло таке право, в тому числі і після смерті батька позивача, сам по собі не є підставою для визнання такого договору не вчиненим.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним, а ототожнення позивачем державної реєстрації правочину з передбаченою законодавством державною реєстрацією об'єктів цивільного права і права власності на них є помилковим.

Частина 4 ст. 334 ЦК України передбачала, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, тобто державна реєстрація правочину є юридичним фактом, який забезпечує правову легітимність вчиненого правочину.

Факт проведення державної реєстрації оспорюваних позивачем правочинів шляхом внесення їх нотаріусом до Державного реєстру правочинів сторони не оспорюють.

Відповідно до викладеної в новій редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, з 1 січня 2012 р. право на нерухоме майно у набувача за договором виникає не з моменту державної реєстрації такого договору, оскільки державна реєстрація договорів щодо нерухомості скасована, а з моменту державної реєстрації права на набуте за договором нерухоме майно.

Законодавець у зазначеній редакції вказаної норми закону не передбачив строк, упродовж якого набувач повинен зареєструвати свої права на набуте за договором нерухоме майно і відповідальності за ухилення від такої реєстрації.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, і доводи апеляційної скарги, зокрема, про не вчинення відповідачем дій, направлених на отримання майна у власність, на користування та володіння ним, його не спростовують.

Не спростувала позивач і доводів відповідача про те, що продаж ОСОБА_5 нерухомого майна саме їй не був випадковим, оскільки він проживав спільно з матірю відповідача тривалий період і вони не були для нього сторонніми людьми.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстави для скасування рішення суду відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -