справа №566/205/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року Млинівський районнний суд

Рівненської області

у складі:

одноособово головуючого судді Лободзінського А.С.

при секретарі Гутюк С.Е.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Драгана В.П.,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - адвоката Ляшука Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Млинів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за усним договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про зміну підстави і предмету позовних вимог, просила стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 15 000 гривень та понесені нею судові витрати по справі.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з нею по сусідству у с.м.т. Млинів Рівненської області по вул. Ватутіна,8/4 проживає ОСОБА_3, з яким у неї раніше склалися нормальні сусідські довірливі відносини, у зв'язку з чим, він неодноразово позичав у неї гроші. Так, в травні 2008 року ОСОБА_3 позичив у неї 200 доларів США, які невдовзі повернув, а пізніше позичив ще 30136 гривень, які не повернув. З цього приводу позивач зверталася із заявою до правоохоронних органів, під час розгляду якої в період 2011-2014 років ОСОБА_3 повернув їй 15 000 гривень, однак іншу частину коштів, так і не сплатив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Драган В.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у заяві про уточнення позовних вимог та просили позов задовольнити. Позивач суду пояснила, що так-як ОСОБА_3 не вперше позичав у неї кошти, то довіряла йому і надала у травні 2009 року йому в позику 30 136 гривень. Більша частина вказаних коштів, а саме 24 000 грн. зберігались на її депозитному рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк", а решту приблизно 6 000 гривень, вона взяла вдома та всі разом передала ОСОБА_3 у нього вдома у присутності його дружини ОСОБА_3. При цьому, конкертної дати повернення грошових коштів з відповідачем вона не обумовила, оскільки погодилась на те, що ОСОБА_3 віддасть кошти тоді, як буде у нього така можливість. Письмового договору з ним не укладала, будь-яких розписок з приводу одержання ним позики а також розписок про часткове погашення боргу від нього не отримувала, оскільки вважала його добросовісною людиною. Перед цим, приблизно весною 2008 року вона також надавала належні їй грошові кошти приблизно в сумі 28 000 гривень дружині відповідача - ОСОБА_3, яка була оформленна її соціальним працівником, для сплати компенсації за частку у квартирі його спадкоємцям, що залишилась в спадок після смерті її чоловіка. Вказані грошові кошти відношення до позики, яку надала ОСОБА_3 у травні 2009 року не мають.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. В своїх поясненнях проти позову, заперечив той факт, що брав у ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 30 136 гривень, у зв'язку з чим, стверджує про відсутність у нього будь - яких грошових зобов'язань перед ОСОБА_1 щодо повернення позики в сумі 15 000 гривень. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають по сусідству в АДРЕСА_1. На даний час між ними склалися неприязні стосунки, викликані спором, пов'язаним з неодноразовим отриманням ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Даний факт визнається самим ОСОБА_3, який підтвердив, що приблизно ще у 2006 році брав у ОСОБА_1 в борг 200 доларів США, а потім 8000 гривень, які як стверджує, пізніше повернув.

Проте вказані відносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не було унормовано у відповідності до норм чинного Цивільного Кодексу України, оскільки будь-яких договорів з цього приводу сторони не укладали.

Так, з пояснень позивачки ОСОБА_1 вбачається, що приблизно у травні 2009 року року вона надавала грошові кошти ОСОБА_3 на загальну суму 30136 гривень, з яких 24 000 гривень зняла зі свого депозитного рахунку, а 6000 гривень взяла з дому. Вказані гроші вона переда відповідачу у нього вдома в присутності його дружини ОСОБА_3. З цих коштів ОСОБА_3 повернув їй 8000 гривень, а пізніше ще 4000 грн. і 3000 грн.. Це було у жовтні 2014 року. На весні 2015 року ОСОБА_3 повідомив їй, що повертати решту боргу не буде.

Показаннями допитаної в суді свідка ОСОБА_6 підтверджується та обставина, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 дійсно існували певні відносини з приводу одержанням відповідачем певних сум грошових коштів від ОСОБА_1, оскільки свідок приблизно 2-3 роки тому була очевидцем розмови між сторонми, в яких позивач запитувала у ОСОБА_3 про те, чи буде він віддавати їй гроші, на що той відповів, що буде повертати гроші частинами. Разом з тим свідок не була безпосереднім очевидцем передачі таких грошей від ОСОБА_1 ОСОБА_3 чи навпаки. Чула тільки від позивача про те, що вона давала ОСОБА_3 30 000 гривень.

З показань допитаної в суді свідка ОСОБА_3 вбачається, що вона зі своїм чоловіком ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_1 допомагали їй в оформленні спадщини на його майно. У зв'язку з цим, вона представляла інтереси ОСОБА_1 на підставі довіреності, виданої нею, в органах державної влади, в тому числі в судах, виготовляла технічну документацію, несла певні фінансові витрати. За такі послуги по представництву інтересів ОСОБА_1, остання обіцяла їм певну винагороду. Під час оформлення спадщини , в тому числі судових слухань, пов'язаних з визнанням права на спадкове майно, ОСОБА_1 надала їй - ОСОБА_3 30 000 гривень, необхідних на оплату згаданих вище витрат, в тому числі для проведення експертиз, а також сплати компенсації вартості частки у спадковому майні іншим спадкоємцям покійного чоловіка позивачки. Вказані кошти ОСОБА_1 разом зі свідком знімала зі свого рахунку у ПАТ КБ "ПриватБанк", а саме 24 000 гривень, а решту 6 000 гривень брала у себе вдома, після чого передала для свідка ОСОБА_3. Однак, після оформлення права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 відмовилась від обіцяної винагороди, через що між ними фактично виник спір з приводу коштів, які надавались для них позивачкою на оформлення спадкового майна, внаслідок чого в подальшому між ними склалися неприязні відносини, оскільки ОСОБА_1 вважала, що можна було уникнути вказаних витрат. Свідку ОСОБА_3 не відомо, чи надавала позивач її чоловіку будь-які інші грошові кошти в сумі 30 000 гривень .

Отже, з показань свідків та пояснень позивачки видно, що між сторонами по справі дійсно інсували відносини, згідно яких ОСОБА_3 неодноразово отримував від ОСОБА_1 грошові кошти. При цьому, як стверджує позивач, крім коштів, наданих сімі'ї ОСОБА_3 для оформлення спадщини після смерті її чоловіка, вона окремо надала ОСОБА_3 ще й грошові кошти в сумі 30 000 гривень на умовах позики під відсотки, які відповідач не повернув.

З'ясовуючи характер вказаних правовідносин між сторонами в межах підстави і предмету позовних вимог, якими є правовідносини позики, суд виходить з того чи були ці відносини унормовані та оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства, як позика і чи відповідають вони правовідносинам позики.

Так, правовідносини позики регулюються параграфом першим глави 71 ЦК України

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жодного договору у письмовій формі щодо надання ОСОБА_3 будь-яких сум грошових коштів не укладалось. Так само розписок чи інших письмових документів про одержання від ОСОБА_1 у позику грошових коштів та про повернення коштів, ОСОБА_3 не надавав.

Вказані обставини підтверджуються наведеними вище доказами, в тому числі поясненнями самих сторін та показанням свідків, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79 цс 14, договір позики (на відміну від договору кредиту) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У справі № 6-63цс13 Верховний суд України зробив правовий висновок у відповідності до якого письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відсутності будь-якого письмового документу ( договору, боргової розписки і.т.ін.) якими б підтверджувалась передача ОСОБА_1 у позику ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 30 000 гривень, факт отримання відповідачем вказаної суми коштів від позивача в якості позики, а відтак і укладення між сторонами договору позики на певних конкретних умовах, є недоведеним.

Отже, це вказує на відсутність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 правовідносин позики, які б випливали з укладеного між ними договору позики, відповідно до умов якого у ОСОБА_3 існував би обов'язок повернути ОСОБА_1 на умовах і в строки, передбачені таким договором борг в сумі 30 000 гривень, залишок якого станом на момент пред'явлення позову становить -15 000 гривень .

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1. з підстав, наведених у позовній заяві, а саме з підстав, що випливають з правовідносини позики, є не доведеними, а тому до задоволення не підлягають за безпідставністю позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 159, 208-210, 213- 215, 217, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за усним договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області через Млинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

СУДДЯ: