У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності зареєстрованих у квартирі осіб,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 04 січня 2016 року відмовлено у відкритті провадження з підстав, передбачених ч. 2 ст. 256 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 04 січня 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, правильно застосував приписи ч. 2 ст. 256 ЦПК України та, врахувавши роз'яснення, викладені у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», дійшов обґрунтованого висновку про те, що чинним законодавством України передбачено позасудовий порядок встановлення факту наявності або відсутності реєстрації місця проживання фізичних осіб за конкретною адресою проживання; при цьому апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 звертався до компетентних органів з приводу надання саме інформації про всіх зареєстрованих у квартирі осіб, як і не підтверджено заявником неможливості укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна через відсутність довідки Ф.№ 3.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних ухвал не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування ухвал.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності зареєстрованих у квартирі осіб, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур