05.12.2016 Справа № 363/216/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2, застосувати наслідки недійсності правочину, повернути йому вказану квартиру та визнати за ним право власності на неї.

Свої вимоги мотивував тим, що під час укладання договору дарування його племінниця ОСОБА_4 навмисно ввела його в оману, скористалася його похилим віком та слабким зором, у звязку з чим він замість обіцяних нею документів на оформлення путівок до санаторію, підписав договір дарування квартири на користь її дочки ОСОБА_2

В суді позивач та його представник просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Позивач пояснив, що він є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу, в якій з 1998 року та до теперішнього часу проживає та яка є його єдиним житлом. В липні 2014 року разом зі своєю племінницею ОСОБА_5 поїхав до нотаріуса, де підписав документи для отримання путівки на лікування та супроводження ОСОБА_5 його до санаторію. Однак згодом на його поштову адресу почали надходити квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, в яких зазначено, що особовий рахунок відкрито на дочку його племінниці ОСОБА_2 Наполягав, що його ввели в оману, коли наміру дарувати квартиру відповідачці він не мав.

Відповідачка ОСОБА_2 в суді проти задоволення позову заперечила, пояснила, що її мати ОСОБА_5 постійно доглядала позивача та допомагала йому по господарству. В цьому звязку він висловив бажання подарувати їй свою квартиру за умови якщо ОСОБА_5 продовжуватиме його доглядати. Ствердила, що в оману позивача не вводила, договір дарування той підписав добровільно, при укладанні якого всі його умови йому розяснено нотаріусом. Проти повернення квартири не заперечила, однак просила врахувати кошти, які вона витратила на оформлення договору дарування та на утримання квартири.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 подала суду письмові пояснення по суті позову, в яких проти його задоволення заперечила, посилаючись на те, що під час посвідчення спірного договору дарування вона розяснила позивачу діючі норми законодавства, які регламентують порядок його посвідчення, переконалася що той діє з власної волі та розуміє значення своїх дій, який особисто в її присутності прочитав та підписав договір.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, пояснили, що вони разом з позивачем є членами спілки офіцерів. Зі слів позивача їм відомо, що він не мав наміру дарувати квартиру відповідачці.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, в суді пояснили, що є родичами позивача, який в 2014 році добровільно виявив бажання переписати квартиру на дочку своєї племінниці ОСОБА_2

Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №0422475 від 22 червня 2012 року.

29 липня 2014 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_11 свою квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за номером 1638.

Згідно довідки форми №3 від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі та постійно там проживає з 12 грудня 2003 року.

Згідно акту обстеження матеріально побутових умов проживання від 23 грудня 2015 року складеного депутатом Вишгородської міської ради Київської області ОСОБА_1 одноосібно, постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

По справі встановлено, що позивач має погіршений стан здоровя, поганий зір та слух (згідно наявних у справі медичних довідок), вказана квартира є його єдиним житлом, яка після укладання договору фактично з його володіння не вибувала. При укладанні спірної угоди позивач сподівався, що мати відповідачки буде здійснювати його догляд.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бутив вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно розяснень даних в п.19-20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (правова позиція ВСУ в постанові від 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16 та в постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-202цс15).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (правова позиція ВСУ в постанові від 03 лютого 2016 року в справі №6-1364цс15).

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція ВСУ в постанові від 11 листопада 2015 року в справі №6-1124цс15).

Суть вказаних правових висновків зводиться до зазначення обставин, при наявності яких будуть правильно застосовані норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Водночас частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Звертаючись до суду з позовом, правовою його підставою ОСОБА_1 зазначав саме ст. 230 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

З огляду на виявлені фактичні обставини справи та з урахуванням вказаних правових висновків Верховного Суду України судом встановлено, що з підстав зазначених в позові (ст. 230 ЦК України), той задоволенню не підлягає, оскільки обман, в розумінні вказаних вище вимог закону при укладанні спірного договору місця не мав.

Положення ст. 229 ЦК України (недійсність правочину внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення) та ст. 230 ЦК України (недійсність правочину внаслідок навмисного введення сторони в оману) регулюють різні правовідносини.

Позов про визнання недійсним договору дарування з підстав ст. 229 ЦК України не подавався. Разом з тим, письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України позивач також не подавав.

Відтак застосовувати як підставу позову ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки), на яку позивач не посилався при його пред'явленні, суд не вправі (правова позиція ВССУ в постанові від 27 травня 2015 року в справі 6-8493св15), оскільки в такому випадку суд вийде за межі позовних вимог з порушенням норм ЦПК України.

Беручи до уваги викладене, підстав для задоволення позову судом не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя