У х в а л а

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - банк) звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 116 202,32 доларів США та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що за умовами укладеного між банком та ОСОБА_1 кредитного договору від 29 листопада 2007 року останній отримав кредит у розмірі 145 тис. доларів США зі сплатою 12,25 % річних, з кінцевим строком повернення до 10 листопада 2037 року. В рахунок забезпечення виконання кредитного зобов'язання цього ж дня між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договори поруки.

Вказував, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 116 202,32 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України складало 1 505 157 грн 03 коп., яка складається із строкової заборгованості за кредитом в розмірі 107 239,75 доларів США, відсотків за користування кредитом в розмірі 8 718,73 доларів США та 243,84 доларів США пені за прострочення виконання зобов'язань. Зазначав, що 5 серпня 2014 року банком на адресу боржника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були направлені вимоги щодо сплати простроченої суми заборгованості, строкової суми заборгованості за кредитом та пені. Оскільки відповідачі, отримавши вимогу, не виконали в добровільному порядку зобов'язання позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2007 рокуу розмірі 116 202,32 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що борг підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь банку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які згідно до укладених договорів поруки та норм ст.ст. 553,554 ЦК України, брали на себе відповідні зобов'язання, також не виконали вимоги банку щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, при цьому зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог банку та стягнення вказаних коштів в солідарному порядку з відповідачів у справі.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду та рішенням суду першої інстанції в частині солідарного стягнення коштів із відповідачів у справі не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що 29 листопада 2007 року між ПАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 145 000 доларів США, строком до 10 листопада 2037 року, зі сплатою 12,25% річних.

Додатковими угодами до вказаного кредитного договору змінювався розмір плати за користування кредитом: у період з 15 липня 2008 року по 10 вересня 2010 року - 13.25% річних за користування кредитом з 10 вересня 2010 року по 20 вересня 2010 року встановлена ставка на рівні 10,03% річних за користування кредитом, з 21 вересня 2010 року по 9 вересня 2009 року - 10,03% річних, починаючи з 10 вересня 2011 року - 12, 25% річних.

У рахунок забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором 29 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені окремі договори поруки, відповідно до яких останні поручилась перед позивачем за виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Зобов'язання за вказаним кредитним договором боржник належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 116 202, 32 доларів США, з яких: 107 239, 75 доларів США - заборгованість зі сплати кредиту; 8 718, 73 доларів США - відсотки; 243, 84 доларів США - підвищені відсотки.

Також установлено, що 5 серпня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» надіслав основному боржнику ОСОБА_1 та поручителям: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вимогу про дострокове повне виконання зобов'язань за кредитним договором, в якому вимагало сплатити станом на 5 серпня 2014 року в розмірі 112 781, 78 доларів США.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до пункту 1.1. договорів поруки № 005-2914/840-551-Р, №005-2914/840-551-Р/1 та № 005-2914/840-551-Р/2 від 29 листопада 2007 року, кожний поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов'язань, що виникають з кредитного договору.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором у цьому разі не узгоджується з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, хоча і за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-35цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що зобов'язання за кредитним договором забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. При цьому, у відповідності до вимог, викладених у ч. 4 цієї статті, на суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачем не було надано доказів з приводу не здійснення списання дебіторсько - кредиторської заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 за рахунок страхового резерву і з можливістю збільшення валових витрат банку та отримання відшкодування від держави після якого він втрачає право вимоги за кредитними договорами та договорами поруки.

Ухвала апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Оскільки судом апеляційної інстанції, у зв'язку з неповним з᾽ясуванням обставин справи, були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та передачі справи на новий розгляду до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик