Ухвала

іменем україни

9 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договорів позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року, укладених між ним та

ОСОБА_4, він передав останньому в борг 160 000 грн та

120 000 грн, які ОСОБА_4 зобов'язався повернути у строки, визначені договорами, зі сплатою відповідних процентів. Крім цього, протягом 2011-2012 років він передав ОСОБА_4 ще 73 400 грн, що підтверджено власноруч написаними розписками. У добровільному порядку відповідач боргу не повертає.

Ураховуючи наведене, просив стягнути з ОСОБА_4 кошти за договорами позики, проценти та суму інфляційних втрат за весь час прострочення, що у загальному розмірі становить 921 538,37 грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 921 538,37 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами було укладено договори позики, відповідач у добровільному порядку борг позивачеві не повертає, то вимоги позивача щодо стягнення переданих у борг коштів, разом із процентами та індексу інфляційних втрат з відповідача є законними та обґрунтованими.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Установлено, що ОСОБА_4 взяв на себе наступні боргові зобов'язання перед ОСОБА_3:

24 червня 2011 року ОСОБА_4 узяв у борг у ОСОБА_3 38 400 грн, про що склав розписку.;

21 липня 2011 року договір позики, за яким ОСОБА_4 узяв у борг 160 000 грн із зобов'язанням повернути до 31 грудня 2012 року. Факт отримання грошей позичальником підтверджено розписками останнього. Пунктом 3 даного договору передбачено, що позика за даним договором є процентною. Ставка складає 30 % річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1- го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно;

13 червня 2012 року договір позики на суму 120 000 грн із зобов'язанням повернути до 1 березня 2013 року. Факт отримання грошей позичальником підтверджено розпискою останнього. Пунктом 3 даного зговору передбачено, що позика є процентною. Ставка складає 20 % річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1- го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно;

22 листопада 2012 року взяв у борг 20 000 грн та 30 листопада

2012 року - 15 000 грн, про що склав розписки;

Загальна сума позики становить 353 400 грн.

Судом вірно встановлено, що правовідносини сторін виникли із договору позики і урегульовані ст. ст. 1046-1050 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції справа була розглянута в порядку заочного розгляду. Кореспонденція, надіслана судом на адресу ОСОБА_5, повернута з відміткою «вибув». Проте заява ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 стверджував, що розписок від 24 червня 2011 року, від 22 листопада

2012 року та від 30 листопада 2012 року не складав, і відповідно жодних грошових коштів не отримував. Підпис на цих розписках не його, заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 143 ЦПК України).

Відмовляючи ОСОБА_4 в призначенні почеркознавчої експертизи апеляційний суд у порушення вимог ст. 60, 212 ЦПК України на вказане уваги не звернув, зіславшись на те, що відповідачем власноручно складено декілька (шість) письмових розписок, а матеріали справи містять достатній обсяг необхідних доказів для об'єктивного вирішення справи.

При цьому не навів переконливих мотивів для відмови в призначенні такої експертизи.

Викладене свідчить, що судами не в повній мірі встановлено фактичні обставини справи, не встановлено характер правовідносин, що виникли між сторонами та правову норму, яка підлягає до застосування, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалениз у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська