Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, відповідачки ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

27 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на його користь борг за договором позики від 20 жовтня 1996 року в сумі 650877 грн. 76 коп. (еквівалент 30 800 доларів США з розрахунку на день подання позову по офіційному курсу НБУ) та 5000 моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 покликається на те, що 20 жовтня 1996 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого останній позичив у нього 20000 доларів США на придбання будинку за адресою: АДРЕСА_2 матір'ю його дружини ОСОБА_4 та зобов'язувався повернути борг після продажу трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Однак, в порушення умов договору відповідачі ухиляються від повернення позичених коштів.

Під час судового розгляду позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 20000 доларів США, що еквівалентно станом на 5.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 5 172 000 грн., проценти від суми позики в розмірі 26 955,02 доларів США, що еквівалентно станом на 5.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 697 056,82 грн., а також 2 796,16 доларів США відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що еквівалентно станом на 5.10.2016 року по ринковому курсу 25,86 грн. за один долар США 72 308,7 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 20 жовтня 1996 року в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно станом на 5.10.2016 року 5 172 000 грн., проценти від суми позики в розмірі 26955,02 доларів США, що становить 697 056,82 грн. та відсотки річних в сумі 2 796,16 доларів США, що становить 72 308,70 грн., а всього 1 286 565,52 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність вказаного рішення суду через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згідно пояснень ОСОБА_3 ніяких позик в ОСОБА_2 в 1996 році він не брав, а договір позики написав в 2014 році, за порадою позивача, щоб пред'явити позов про стягнення фіктивного боргу та перешкодити їй та її дочці відчужити частки у квартирі АДРЕСА_1

В матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання ОСОБА_3 від позивача коштів в сумі 20000 доларів США та використання їх в інтересах сім'ї чи передання вказаних коштів її матері ОСОБА_4 для придбання будинку АДРЕСА_2

Звертає увагу, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до неї та її дочки ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог не покликався на укладення договору позики із ОСОБА_2 та придбання вказаного будинку за позичені кошти.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2010 року було визначено об'єм спільного майна подружжя сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_5, серед якого житловий будинок АДРЕСА_2 відсутній, так як це майно набуте нею та її дочкою в порядку спадкування та відповідно до ст. 57 СК України є їх приватною власністю.

Доводить, що вона не надавала письмової згоди на укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, обов'язковість якої передбачена ч. 3 ст. 65 СК України, а про існування вказаного договору їй стало відомо лише в 2014 році.

Також вважає, що судом порушено вимоги ст. 257, 266, 267 ЦК України та безпідставно поновлено позивачу строк позовної давності, оскільки доказів його пропуску з поважних причин останнім не надано.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до неї за безпідставністю та недоведеністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що факт використання відповідачами позичених у нього коштів в інтересах сім'ї підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадковий будинок належав спадкодавиці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі -продажу, укладеного 11.03.1997року. Вважає, що грошові кошти були отримані відповідачами для придбання житла для матері ОСОБА_4, яка була членом їх сім'ї. Набуття будинку останньою у власність є покращенням житлово-побутових умов сім'ї відповідачів, а тому кошти підлягають стягненню з них солідарно в порядку ч.4 ст.65 СК України. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити.

Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали та пояснили, що позичені кошти відповідачі витратили в інтересах сім'ї на придбання будинку для матері ОСОБА_1-ОСОБА_4 Просять її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, підпис на якій засвідчений нотаріусом. В ній вказує, що спірні кошти від позичив у ОСОБА_2 в інтересах сім'ї для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_2, право власності на який було оформлено на його тещу ОСОБА_4 За рахунок цієї позики проведений ремонт у ньому.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 сторонами не оскаржується та його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, виходив із того, що грошові кошти за договором позики отримано ОСОБА_3 в інтересах сім'ї та використано ним на потреби сім'ї, а саме на придбання матір'ю відповідачки ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2 тобто для покращення житлово-побутових умов, відтак кожен з відповідачів повинен нести солідарну відповідальність за невиконання за договором зобов'язань (за неповернення суми боргу за розпискою).

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Встановлено, що 20 жовтня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики грошей, відповідно до якого останній позичив у позивача 20 000 доларів США на придбання будинку за адресою: АДРЕСА_2 матір'ю його дружини ОСОБА_4 та зобов'язувався повернути борг після продажу трьохкімнатної квартири за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 грошей ОСОБА_3 в будь-якому випадку зобов'язувався повернути борг не пізніше трьох місяців після отримання письмової вимоги ОСОБА_2 про повернення коштів. У випадку неповернення позиченої суми грошей ОСОБА_2, останній має право на їх стягнення в примусовому порядку з виплатою основного боргу і відсотків за користування з моменту отримання позики.

Сторонами не заперечується, що матір відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 11.03.1997 року придбала будинок за адресою: АДРЕСА_2.

17.02.1999 року ОСОБА_4 померла.

12.10.1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на спадкове майно, яке складається з цілого будинку №6 по вул. Кармелюка, який належав спадкодавиці на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.03.1997 року.

З матеріалів справи вбачається, що 1.02.2012 року ОСОБА_3 був ознайомлений з письмовою вимогою ОСОБА_2 про повернення йому коштів за договором позики.

Позичальником не заперечується, що вказану вимогу ним виконано не було та кошти позивачу не повернуто.

Враховуючи те, що спірні правовідносини щодо укладення договору позики виникли до 1 січня 2004 року, то суд мав з'ясувати права та обов'язки сторін, що виникли у зв'язку з передачею на їх підставі коштів відповідно до норм ЦК УРСР та КпШС України, а не ЦК та СК України, які набули чинності з 1 січня 2004 року, як про це помилково вказано в оскаржуваному рішенні суду.

Положення цих Кодексів можуть застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати у вказаних правовідносинах після набрання ними чинності.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно зі ст. 375 ЦК УРСР договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до ст. 165 ЦК (1963 року), якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Відповідно до п. 2 ст. 31 КпШС УРСР, що діяв на момент укладення договору позики грошей, стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що при покладенні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає отримання позики в інтересах сім'ї та використання цих коштів для її потреб.

Позивачем не доведено, що договір позики був укладений ОСОБА_3 в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Сам по собі той факт, що договір позики від 20 жовтня 1996 року ОСОБА_3 укладено під час шлюбу з ОСОБА_1 не свідчить про використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім'ї, а також що ОСОБА_1 давала згоду на укладення такого договору і знала про нього. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому, пояснення відповідача ОСОБА_3, який стверджував про те, що була така згода ОСОБА_1 та, що позичені у ОСОБА_2 кошти були витрачені на придбання житлового будинку по АДРЕСА_2 не можна вважати належним та достатнім доказом в справі, зважаючи на те, що ці обставини не визнані та заперечуються другим відповідачем ОСОБА_1 Окрім цього, між колишнім подружжям існували з 2004 року по вересень 2010року спори щодо обсягу набутого ними майна та його поділу, що стало наслідком неприязних між ними стосунків.

Будь-які належні та допустимі докази того, що отримані від позивача кошти були використані відповідачами на придбання житлового будинку по АДРЕСА_2 або були передані для матері відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 для придбання вказаного будинку в матеріалах справи відсутні.

Такі доводи позивача спростовуються рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2006 року, яке набрало законної сили та, яким ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що враховуючи вимоги ст. 24 КпШС України, ОСОБА_1, яка на той час перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, в спадковому майні - будинку по АДРЕСА_2 є роздільним майном подружжя і належить на праві власності лише ОСОБА_1 Окрім цього, ним також встановлено, що ОСОБА_3 належними та достатніми доказами не довів того факту, що ремонт та реконструкція спірного будинку були проведені за його особисті чи спільні з ОСОБА_1 кошти. Не доведено позивачем і того факту, що внаслідок реконструкції та ремонту будинку було створено нове майно. Будь-яких доказів наявності домовленостей з ОСОБА_4 про участь у будівельних роботах, в т.ч. і на умовах відшкодування, позивачем також не надано.(а.с.85-87)

Рішенням Рівненського міського суду від 14.07.2004року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано, яким встановлено, що сторони шлюбно-сімейні стосунки припинили з листопада 1998року.(а.с.89)

Обставини встановлені рішенням, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Із матеріалів справи також вбачається, що між подружжям ОСОБА_3 існував спір щодо поділу майна, який перебував на розгляді у судах в період з квітня 2004року по вересень 2010року. В ході розгляду цієї справи ОСОБА_3 жодним чином не повідомляв свою колишню дружину та суд про наявність спільного боргу та не ставив питання про його поділ.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_1, оскільки беззаперечні докази, які б свідчили про використання отриманих ОСОБА_3 коштів в інтересах сім'ї відсутні, відповідачка не є боржником за зобов'язаннями перед позивачем за договором позики, вказаним договором на неї не покладено обов'язок по його виконанню, та своєї згоди на укладання зазначеного договору вона не надавала.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 ніяких позик у ОСОБА_2 в 1996 році не брав, а договір позики написав в 2014 році, за порадою позивача, щоб пред'явити позов про стягнення фіктивного боргу та перешкодити ОСОБА_1 та її дочці відчужити частки у квартирі АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів на їх підтвердження суду не надано.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з позивача судовий збір, сплачений нею при поданні апеляційної скарги в розмірі 7579 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за договором позики із ОСОБА_3 відповідачкою не оскаржується. Апеляційна скарга на рішення в цій частині ОСОБА_3 не подавалася, з ним він погодився, про що свідчить подана ним до апеляційного суду заява, а тому в силу ст.303 ЦПК України перевірці в апеляційному порядку рішення у цій частині не підлягає.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу із ОСОБА_1 ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 325 ЦПК України, ст. 374 ЦК УРСР, ст. 31 КпШС УРСР, ст. 1046 ЦК України, ст. 65 СК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, процентів від суми позики та відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 20 жовтня 1996року, процентів від суми позики та відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору в розмірі 7579 (сім тисяч п'ятсот сімдесят дев'ять) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Григоренко М.П.