Справа № 340/78/16-ц
Провадження № 22-ц/779/958/2016
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 489 230,00 грн, які останній зобов'язався повернути у строк до 31 грудня 2015 року. Оскільки у визначений строк борг йому не повернуто, просив задовольнити позов.

Рішенням Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 489 230,00 грн та 4 892,31 грн судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність факту отримання ним позики у розмірі 489 230,00 грн. При цьому безпідставно вважав, що отримання коштів підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2013 року, квитанціями від 29.11.2013 року та видатковими касовими ордерами від 07.03., 24.04.2015 року.

Разом з тим, судом не враховано, що відповідно до умов договору позики від 05.03.2015 року позикодавець надає позику після підписання сторонами цього договору. Та що в ньому відсутнє посилання на будь-які існуючі зобов'язання позичальника на момент підписання договору. А отже, платіжне доручення від 31.10.2013 року на суму 139 330,00 грн та квитанції від 29.11.2013 року на загальну суму 15 000,00 грн не є належними доказами отримання ним цих коштів. Крім того, як вбачається зі змісту квитанцій від 29.11.2013 року ним особисто здійснено поповнення власного карткового рахунку, що відповідно не може слугувати доказом отримання їх в позику.

В ході розгляду справи сам позивач не заперечував, що в день підписання договору ним гроші позичальнику не передавалися. Відповідно, необґрунтованим є висновок суду, що оскільки він не оскаржував договір позики в порядку ст.1051 ЦК України, то це свідчить про визнання зобов'язань за цим договором.

Не взято судом до уваги також і тієї обставини, що кошти в сумі 250 000,00 грн фактично отримано в рамках виконання договору будівельного підряду як аванс на придбання матеріалів для будівництва бази відпочинку ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та оплату відповідних робіт. Аналогічно грошові кошти в розмірі 170 000,00 грн отримано як аванс на виготовлення меблів для бази відпочинку. Крім того, візуальний огляд цих видаткових касових ордерів викликає сумніви щодо достовірності, оскільки містить виправлення в графі дата складання з «14 р.» на «15 р.», окремі частини його заповнені різним почерком, різними ручками і ймовірно в різний час. Також інші видаткові касові ордера заповнені з порушенням Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року.

Не надано місцевим судом належної оцінки і поясненням свідків, які підтвердили факт виготовлення меблів на його замовлення, оплату ним матеріалів та робіт за кошти, отримані від позивача у 2014 році.

Обставини щодо існування між сторонами інших правовідносин, зокрема, які випливають із договору підряду (отримання коштів «під звіт» саме по цьому договору), а не договору позики підтверджуються також договором про винагороду №2 від 10 січня 2014 року, протоколом технічної наради від 19.11.2014 року, яким суд не дав належної правової оцінки.

Апелянт вказує про наявність в провадженні Верховинського районного суду іншої цивільної справи, яка випливає із виконання сторонами Договору №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1», що є договором будівельного підряду, в якому позивач виступає інвестором, а він - виконавцем будівельних робіт.

Відтак, оскільки він не отримував жодних коштів в рамках виконання договору позики, а позивач йому таких не надавав, то вважав позовні вимоги недоведеними.

Посилаючись на вказані обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи 05.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики №1-15, відповідно до умов якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику, а останній зобов'язується повернути позику у передбаченому цим договором порядку та строк. Сторонами обумовлено, що сума позики становить 489 230,00 грн та що надається вона в строк до 31 грудня 2015 року (п.3,5 договору). Також п. 6 договору визначено можливість продовження терміну, вказаного в п.5 договору, за взаємною згодою сторін, про що оформляється додаткова угода (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність боргових зобов'язань відповідача перед ним. В той же час відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог та підтвердження його заперечень. А тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума грошових коштів за договором позики №1-15 від 05.03.2015 року у розмірі 489 230,00 грн.

Проте погодитись із такими висновками місцевого суду не можна враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

В силу положень чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що він позичив ОСОБА_3 кошти у сумі 489 230,00 грн. При цьому на підтвердження факту передачі коштів ним подано платіжне доручення від 31.10.2013 року на суму 139 330,00 грн, квитанції від 29.11.2013 року на загальну суму 15 000,00 грн, видатковий касовий ордер від 07.03.2015 року на суму 250 000,00 грн та видатковий касовий ордер від 24 квітня 2015 року на суму 170 000,00 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, платіжне доручення від 31.10.2013 року та квитанції від 29.11.2013 року не є належними та допустимими доказами передачі коштів у борг, оскільки такі датовані до підписання договору позики. В той же час умовами договору позики не передбачено отримання будь-яких коштів до укладення цього договору. Відсутнє в договорі і посилання на будь-які зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 до його підписання сторонами. Натомість, п. 4 договору передбачено, що позика надається після підписання сторонами договору та відповідно до потреб позичальника (повністю чи частинами).

Крім того, як вбачається зі змісту квитанцій від 29.11.2013 року платником внесення готівки на платіжну картку відповідача є не ОСОБА_2, а сам ОСОБА_3 (а.с.20,21).

Не є беззаперечними доказами отримання відповідачем грошових коштів і видаткові касові ордери, на які в обґрунтування своїх позовних вимог посилався позикодавець.

Зі змісту видаткового касового ордеру, дата складання якого зазначена 7 березня 2015 року, видно, що ОСОБА_2 видано ОСОБА_3 кошти у сумі 250 000,00 грн. При цьому підстава видачі цих коштів вказана - аванс на матеріали, в т.ч. позика 200 000,00 грн. Аналогічно підставою видачі відповідачу коштів у сумі 170 000,00 грн - аванс на виготовлення меблів на б/в Генічеськ, в т.ч. позика 150 000,00 грн також зазначено у видатковому касовому ордері від 24 квітня 2015 року (а.с.22,23).

В засіданні апеляційного суду з'ясовано, що 10 січня 2014 року між ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі директора ОСОБА_2, ОСОБА_2 (інвестори), фізичною - особою ОСОБА_6, фізичними особами ОСОБА_7, ОСОБА_8 (виконавець-1) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (виконавець -2) укладено договір про спільну забудову бази відпочинку ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1. Даний договір укладений між сторонами з метою координації та спільної відповідальності за своєчасне та якісне будівництво 1-ї черги цієї бази відпочинку. Договором обумовлено права та обов'язки сторін, в т.ч. відповідальність субпідрядників за дотримання ними термінів та якості виконаних робіт. Загальні терміни виконання робіт визначені календарним графіком, що міститься в Додатку № 1 до договору. Термін введення об'єкта в експлуатацію - не пізніше 30 травня 2014 року (а.с.64).

Як вбачається зі змісту договору про винагороду №2 від 10 січня 2014 року, укладеного між сторонами, відповідно до умов договору підряду №1/01/14 від 10.01.2014 року підрядник (відповідач) зобов'язується за завданням замовника (позивача) виконати комплекс будівельно-монтажних робіт по будівництву будинків та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (п.2). Підписами сторін в цьому договорі підтверджено, що підрядник отримав від замовника позику у розмірі 139 230 грн. Також обумовлено, що у випадку належного виконання підрядником своїх зобов'язань та виконання всіх робіт, вказаних в п.2 договору, у зазначені терміни, замовник зобов'язується надати підряднику премію в розмірі 50 000,00 грн, на суму якої буде зменшено розмір позики (а.с.29).

Наявність між сторонами відносин, які випливають з договорів підряду, про спільну забудову бази відпочинку ПП «ІНФОРМАЦІЯ_1», договору про винагороду підтверджується також протоколом технічної наради по будівництву пансіонату «ІНФОРМАЦІЯ_1», заявою ОСОБА_3 про виділення йому коштів на придбання меблів на виконання договору підряду з відповідною резолюцією про це позивача, а також розшифровкою коштів отриманих відповідачем, підписаною бухгалтером ОСОБА_5 (де зазначені кошти повністю співпадають із сумами у видаткових касових ордерах) (а.с. 35-37,81,82).

Даної обставини представник позивача в засіданні апеляційного суду не заперечував.

Відтак, колегією суддів встановлено, що саме на виконання цих угод відповідач отримував від ОСОБА_2 відповідні кошти. А отже, позовні вимоги останнього щодо отримання таких в рамках договору позики від 05.03.2015 року №1-15 є недоведеними.

Крім того, як з'ясовано в судовому засіданні з пояснень представників сторін, в провадженні Верховинського районного суду знаходяться цивільні справи, предметом спору в яких є виконання (невиконання) сторонами умов вищезазначених договорів.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук