Справа № 489/2244/16-ц
Номер провадження 2/489/1530/16
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Комунального підприємства "Спеціалізоване комунальне підприємство"Гуртожиток" (далі-відповідач або КП СКП "Гуртожиток"), третя особа - ОСОБА_2 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 15.09.2015 працював у відповідача на посаді головного бухгалтера. Проте його було звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Таке звільнення позивач вважає незаконним.

Позивач просив суд поновити його на посаді головного бухгалтера в КП СКП "Гуртожиток", скасувати наказ №17 від 18.04.2016 та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу від 19.04.2016 по день поновлення на роботі.

29.06.2016 від представника відповідача до суду надійшло заперечення. Вказують, що позовні вимоги є необґрунтованими та позивача звільнено з дотриманням встановленого законом порядку.

11.07.2016 від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову.

Позивач в судовому засіданні позовні вимог підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, підтримав заяву про визнання позову, не заперечував проти задоволення вимог.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з наказом №20-П від 14.09.2015 позивач прийнятий на посаду головного бухгалтера в КП СКП "Гуртожиток" з 15.09.2015.

Відповідно до наказу №17 від 18.04.2016 позивача звільнено з займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, оскільки подав річну фінансову звітність підприємства за 2015 рік без попереднього проведення інвентаризації активів і зобов'язань. Зокрема, не була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, а також не проведена звірка взаєморозрахунків з підприємствами-постачальниками (ПАТ "Миколаївобленерго", ОКП "Миколаївоблтеплоенерго", ПАТ "Миколаївгаз", МКП "Миколаївводоканал"). Внаслідок допущених порушень діючого законодавства, а також п. п. 3.1, 3.5, 3.6 посадової інструкції головний бухгалтер ОСОБА_1 не забезпечила достовірність даних бухгалтерського обліку і фінансової звітності підприємства за 2015 рік.

19.04.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу йому належно оформленої трудової книжки, наказ про звільнення та провести з ним розрахунок.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Пунктами 22, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06.11.1992 роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 року. Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідача повністю визнав позов.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує права третіх осіб, а тому на підставі ч. 4 ст. 174 ЦК України вимоги про поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України при поновленні працівника на роботі підлягають до задоволення вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" і Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМ України № 100 від 08.02.2006 року з наступними змінами, згідно до якого заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за два місяці, що передували звільненню.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (з наступними змінами) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

П. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду розрахунок середньої заробітної плати, де останніми двома повними місяцями роботи є лютий 2016 року (заробітна плата - 3322,28 грн.) та березень 2016 року (заробітна плата - 6132,95 грн.). Позивачем визначено суму середньоденної заробітної плати у розмірі 210,23 грн., та середньомісячну заробітну плату у розмірі 6306,90 грн. (а. с. 107).

Враховуючи те, що відповідачем позовні вимоги визнано в повному обсязі і представник відповідача не заперечував проти наданого позивачем розрахунку, то суд при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходить саме з такого розрахунку позивача та визначених середньоденної заробітної плати та середньомісячного заробітку.

За таких обставин, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, а саме з 19.04.2016 по 11.07.2016 становить 15977,48 грн. (за травень та червнеь 2016 по 6306,90 грн. та за 9 робочих днів у квітні 2016 року + 7 робочих днів у липні 2016 року * 210,23 грн.)

Як вбачається з матеріалів справи, позивач також просив суд скасувати наказ №17 від 18.04.2016.

Суд зазначає, що ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки наказ це основний документ, що забезпечує розпорядчу діяльність підприємства, в даному випадку він стосується кадрових питань. Судове рішення про поновлення на роботі є підставою для скасування наказу керівником підприємства.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що позовна заява обґрунтована і підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем заявлено одну вимогу не майнового характеру: про поновлення на роботі (судовий збір 551,2 грн.) та вимогу майнового характеру про стягнення компенсації в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу (судовий збір 1%, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати = 551,20 грн.).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Спеціалізоване комунальне підприємство"Гуртожиток" про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера в Комунальному підприємстві "Спеціалізоване комунальне підприємство"Гуртожиток" .

Стягнути з Комунального підприємства "Спеціалізоване комунальне підприємство"Гуртожиток" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2016 по 11.07.2016 у розмірі 15 977 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят сім) грн. 48 коп.

В задоволенні вимог про скасування наказу відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Стягнути з Комунального підприємства "Спеціалізоване комунальне підприємство"Гуртожиток" на користь держави судовий збір у розмірі 1102,4 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв