"02" грудня 2016 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,
при секретарі - Газіній О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування квартирою, виселення, -
Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить визнати відповідача втратившим право користування квартирою № АДРЕСА_1. Виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1. Вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на підставі спадкового договору, укладеного 13.09.2008 року між нею та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., реєстр. № 2270, на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1. За життя попередньої власниці квартири ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, в квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 - син ОСОБА_3 Відповідач протягом багатьох років, зокрема точно з 2008 року, фактично в квартирі не проживає, але до цього часу в ній зареєстрований. Після смерті ОСОБА_3 відповідач перешкоджає позивачу користуватися квартирою, замінив замки на дверях, не впускає позивача до квартири, вважає, що він спадкоємець ОСОБА_3, має право на спірну квартиру. Перешкоджаючи позивачу в користуванні квартирою, ОСОБА_2 своїми діями порушує її права власника квартири щодо фактичного володіння та користування належним їй майном.
Позивач, представник позивача в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви, відповідно до яких розгляд справи просили проводити у їх відсутність, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та докази в обґрунтування вимог, дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з копії спадкового договору від 30.09.2008 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., зареєстровано в реєстрі за № 2270, ОСОБА_1 зобов'язалась виконувати розпорядження ОСОБА_3 і в разі її смерті набуває право власності на її майно, яке складається з квартири № АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати, житлова площа квартири 14,8 кв.м., загальна площа 29,5 кв.м.
Відповідно до п. 3.2. договору закріплено, що відчужувач не має права продавати, дарувати, міняти майно, передане за спадковим договором набувачу, укладати щодо нього договори застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, визначене у спадковому договорі, накладається заборона відчуження. Заповіт, який відчужувач склав щодо майна, визначеного у спадковому договорі, є нікчемним.
Вказаним договором, п. 4.1., встановлено, що право власності на зазначене майно у набувача виникає відповідно до ст. 334 та ст. 1302 Цивільного кодексу України.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть за № НОМЕР_2 від 22.01.2014 року - ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_3, про що зроблено актовий запис про смерть № 9953.
Частиною 1 ст. 1302 Цивільного кодексу України передбачено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Приписами ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № НОМЕР_4 від 23.04.2016 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_1
З копії технічного паспорту на квартиру № АДРЕСА_1, виготовленого 18.09.2015 року, вбачається, що власником є ОСОБА_1
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № НОМЕР_3 від 01.12.2016 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_1
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Аналогічні положення містяться в п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно довідки КП «Жилкомсервіс дільниця №19» за № 1013 від 18.11.2016 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 22.03.1995 р.
За правилами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Вказане підтверджується висновком щодо застосування норм права, який міститься в постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14.
У зв'язку з проживанням відповідача в належній позивачу квартирі позивач позбавлена права володіння та користування належним їй майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач по теперішній час чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на майно, законних підстав для користування спірним житловим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу, відповідач не має.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, у зв'язку з втратою попереднім власником права власності на спірне майно, примусового виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири № АДРЕСА_1, та вселення позивача в вказану квартиру.
Керуючись ст.ст. 16, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 втратившим право користування квартирою № АДРЕСА_1.
Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.
Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 653,63 грн.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.В. Ніколаєнко