Провадження № 22-ц/779/1123/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2, стягувача ОСОБА_3, представників ДВС Каліфіцького А.С., Стельмаха С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_6 на дії державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дію за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася в суд зі скаргою про визнання незаконними дій державного виконавця та визнання незаконною і скасування постанови про примусове виконання рішення суду. В скарзі вказала, що судовим рішенням ОСОБА_6 зобов`язано не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою та вселити його. В порядку добровільного виконання судового рішення нею самостійно було допущено ОСОБА_3 до користування спірною квартирою, але в наступному він знявся з реєстрації в ній. Однак державним виконавцем надіслано вимогу про примусове виконання судового рішення, при цьому в реєстр виконавчих проваджень не внесено інформацію про зміну державного виконавця, про відкриття провадження. З врахуванням уточнених вимог, просила суд визнати дії старшого державного виконавця Валовіна О.В. та головного державного виконавця Стельмаха С.Л. при веденні виконавчого провадження ВП №44153342 незаконними, визнати нечинними та скасувати наступні документи виконавчого провадження № 44153342 : акт від 20.08.2014 року, акт від 10.03.2015 року, акт від 12.05.2015 року, вимогу державного виконавця від 22.04.2015 року, акт від 12.05.2015 року; подання до суду від 19.05.2015 року, постанову від 16.07.2015 року про примусове виконання рішення суду; зобов'язати начальника Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44153342 від 23.07.2014 року у зв'язку із закінченням строку, передбачено законом для відповідного виду стягнення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала, що у виконавчому провадженні №44153342 ні станом на 30.04.2015 року, ні станом на 08.06.2015 року (день винесення постанови суддею Польською М.В.) в порушення вимог ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» відсутні будь-які дані про нібито складені акти державного виконавця від 20.08.2014 року та 10.03.2015 року та надсилання їх копій сторонам виконавчого провадження. Відповідно дані акти, на які є посилання в оскаржуваній ухвалі, складені заднім числом після 30.04.2015 року. Крім того, як встановлено 03 вересня 2015 року в судовому засіданні від представника ДВС, по даній справі, головному державному виконавцю Стельмах С.Л. матеріали ВП №44153342 були передані державним виконавцем Валовіним О.В. по акту тільки 20.04.2015 року (без підтверджуючих документів), а спірний акт державного виконавця Стельмах С.Л. про невиконання рішення суду нібито складено 10.03.2015 року, тобто за місяць до отримання ним матеріалів виконавчого провадження.

Апелянт, звертає увагу на те, що в даному виконавчому провадженні державними виконавцями Валовіним О.В. та Стельмах С.Л. було порушено вимоги чинного законодавства України та права ОСОБА_6, як боржника у виконавчому провадженні, оскільки на етапі відкриття виконавчого провадження їй не було взагалі у встановленому законом порядку надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до вимог ст. 25 та ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у даному виконавчому провадженні зобов'язаний був надіслати копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.07.2014 року боржникові не пізніше 24.07.2014 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Однак державний виконавець в порушення вимог Закону вислав постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.07.2014 року тільки 21.04.2015 року, тобто через 8 місяців 28 днів встановленого законом строку для такої дії.

Просила ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що державний виконавець діяв в порядку та спосіб, передбачені законом, а тому заявником не доведено наявність правових підстав для визнання його дій щодо ведення спірного виконавчого провадження незаконними.

З таким висновком суду в цілому погоджується колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Судом встановлено, що 23.07.2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ Валовіним О.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №344/17841/2013, виданого 14.07.2014 року Івано-Франківським міським судом про зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в дану квартиру. Надано термін для добровільного виконання рішення в семиденний строк. (а.с.35 т.1).

Актом державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ від 20.08.2014 року встановлено, що при виході на місце виконання за адресою АДРЕСА_1, що рішення суду не виконано у встановлений порядок. (а.с.59 т.1).

Актом старшого державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Валовіна О.В. від 10.03.2015 року встановлено при виході на місце виконання за адресою АДРЕСА_1, що рішення суду боржником не виконано. (а.с.55 т.1).

Відповідно до вимоги головного державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Стельмаха С.Л. від 22.04.2015 року ОСОБА_6 зобов'язано не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в дану квартиру. (а.с. 37 Т.1).

Актом старшого державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Стельмаха С.Л. від 12.05.2015 року встановлено, що при виході на місце виконання за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_6 рішення суду не виконала, двері квартири зачинені. (а.с.55 т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 червня 2015 року задоволено подання старшого державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника. Надано дозвіл ВДВС Івано-Франківського МУЮ на примусове проникнення до володіння ОСОБА_6, а саме квартири АДРЕСА_1, для проведення виконавчих дій щодо виконання виконавчих листів №344/17841/2013 виданих 14.07.2014 року. (а.с.39 т.1).

Відповідно до постанови головного державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Стельмаха С.Л. від 16.07.2015 року призначено примусове виконання рішення суду за адресою: АДРЕСА_1, на 30.07.2015 року на 10.30 год.(а.с.50 т.1).

Згідно постанови державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Каліфіцького А.С. від 01.09.2015 року зупинено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №344/17841/2013 виданого 14.07.2014 року Івано-Франківським міським судом про зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в дану квартиру. (а.с.46 Т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що у відділі Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції на виконанні знаходиться виконавчий документ, виданий на підставі рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою і вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до вказаного рішення апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена, рішення Івано-Франківського міського суду від 30 квітня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у дану квартиру. У задоволенні позову ОСОБА_6 до до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовлено.

Зазначене рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту проголошення, тобто 24 червня 2014 року.

Цим рішенням встановлені обставини про те, що ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 набули права спільної сумісної власності на вказане житлове приміщення в порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, тому доводи апелянта про те, що спірне житлове приміщення відноситься до комунальної власності не заслуговують на увагу.

У даному випадку має значення право стягувача на користування належним йому на праві спільної сумісної власності житлом, а не ті обставини, що він 19 вересня 2014 року знявся з реєстрації у спірному житлі та зареєстрував своє місце проживання у іншому місці 23 вересня 2014 року.

Таким чином, у даному випадку, враховуючи те, що квартира належить, у тому числі і стягувачу, на праві приватної власності, діє принцип верховенства права, закріплений у ст.ст. 41, 47 Конституції України та ч. 1 ст. 319, ч.1 та 2 ст. 321 ЦК України щодо користування житлом ОСОБА_3 Тому доводи апеляційної скарги в частині того, що стягувач добровільно знявся з реєстрації у квартирі та не повинен бути вселений у це житло, не заслуговують на увагу.

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_3 пояснив, що він не був вселений у спірну квартиру, оскільки боржник рішення суду не виконує, а необхідність зняття з реєстрації була пов'язана з необхідністю оформлення субсидії на будинок, який перейшов у його власність після спадкування.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі.

Отже, основним завданням реалізації права на справедливий суд після ухвалення судового рішення є його виконання у добровільному чи примусовому порядку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Порядок виконання рішення про вселення стягувача передбачений ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для

самостійного виконання рішення. У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним

виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час вселення, не є перешкодою для виконання рішення про вселення. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, на нього накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом. При цьому вселення здійснюється у присутності понятих із залученням поліцейських. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Таким чином, оскільки із матеріалів справи вбачається, що 23.07.2014р. стягувач подав заяву про примусове виконання рішення суду, державний виконавець Валовін О.В. обґрунтовано виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Жодних доказів того, що рішення суду про вселення боржником станом на 16.07.2015 року у добровільному порядку, як і станом на час розгляду скарги у добровільному чи примусовому порядку, матеріали справи не містять, тому постанова від 16.07.2015 року про призначення примусового виконання рішення суду (а.с.50) є також обґрунтованою. З'ясувавши, що постанова про відкриття виконавчого провадження державним виковцем Валовіним О.В. у встановлений строк та в порядку, передбаченому ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» не була направлена боржнику, прийнявши виконавче провадження після звільнення державного виконавця Валовіна О.В., державний виконавець Стельмах С.Л. правильно усунув порушення вимог закону, направивши копію цієї постанови боржнику. Ця обставина жодним чином не потягла за собою порушення прав боржника, оскільки його право на оскарження цієї постанови могло бути ним реалізовано з моменту її отримання. Цим правом боржник не скористався.

Із матеріалів справи встановлено, що згідно розпорядження начальника ВДВС Івано-Франківського МУЮ від 07.04.2015 року у зв'язку із звільненням головного державного виконавця Валовіна О.В. виконання обов'язків покладено на головного державного виконавця Стельмаха С.Л. та передані йому виконавчі провадження з 20.04.2014р. Оскаржуваний акт державного виконавця від 10.03.2015р. (а.с.58) про невиконання боржником рішення суду винесений саме державним виконавцем Валовіним О.В., який здійснював на той час виконавче провадження. Будь-які докази про те, що цей акт винесений державним виконавцем Стельмахом С.Л. у матеріалах справи відсутні.

Основною метою виконавчого провадження є виконання рішення суду. При цьому не має жодного значення у добровільному чи примусовому порядку це буде здійснено. Виходячи із встановлених у суді обставин, ця мета не досягнута, тому підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні. При цьому доводи боржника про те, що виконавче провадження не закінчено у передбачений ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження строк», тому підлягає закінченню не заслуговують на увагу, оскільки неефективна діяльність державних виконавців щодо своєчасного виконання рішення суду призводить лише до порушення прав стягувача. Жодні права боржника такими діями або бездіяльністю не були порушені, тому право на захист у нього непорушеного права, з огляду на положення ч. 1 ст. 3 ЦПК України, відсутнє. Скарга не містить конкретних вимог які саме дії державних виконавців заявник просить визнати неправомірними, а виконавчі документи, винесені державним виконавцем, а саме: акт від 20.08.2014 року про невиконання рішення суду (а.с.59 т.1), акт від 10.03.2015 року про невиконання рішення суду (а.с.58 т.1), акт від 12.05.2015 року про невиконання рішення суду (а.с.55 т.1), вимогу державного виконавця від 22.04.2015 року (а.с.57 т.1), подання до суду від 19.05.2015 року про примусове проникнення до житла (а.с.51-52 т.1), постанова від 16.07.2015 року про примусове виконання рішення суду, направлені на виконання рішення суду, яке набрало законної сили і доказів, що ці виконавчі документи винесені з порушенням закону матеріали справи не містять. Оскільки основна мета законно відкритого виконавчого провадження не досягнута, а окремі документи виконавчого провадження, які оскаржуються, не порушують прав заявника як боржника у виконавчому провадженні, тому підстави для визнання дій державних виконавців неправомірними відсутні.

За таких обставин, відсутні підстави для скасування по суті правильної ухвали суду про відмову у задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк