Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 330/1968/15 Головуючий у 1 інстанції: Нестеренко Т.В.
Номер провадження 22-ц/778/1590/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

Суддів Савченко О.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» (далі ПАТ «Акцент Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідно до кредитного договору № ABH0RH130990032 від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13 571,79 грн. зі сплатою 0,12% річних на строк до 19 вересня 2016 року. У зв'язку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 12 жовтня 2015 року має заборгованість 16 126,31 грн., із яких 12 978,43 грн. за тілом кредиту; 10,95 грн. по процентам за користування кредитом; 542,88 грн. по комісії; 1 349,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також 1244,11 грн. штрафу відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 16 126,31 грн. за кредитним договором та судові витрати у розмірі 1218,00 грн.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року позов ПАТ «Акцент Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 126,31 грн. та 1 218 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, не вносить щомісячні платежі на погашення кредиту, має заборгованість, яка на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України підлягає стягненню достроково.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками місцевого суду.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що 20 жовтня 2014 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 13 571,79грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 19 вересня 2016 року. Щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту становить 271, 44 грн.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору він складається із заяви позичальника та Умов і правил надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт) (далі - Умови).

Свою згоду з Умовами кредитування і порядком погашення кредиту ОСОБА_3 висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав (а.с. 6).

Факт переказу суми позики на імя ОСОБА_3 підтверджується платіжним дорученням від 20 жовтня 2014 року №BLFZOXAO91 (а.с. 124).

За умовами договору погашення кредиту здійснюється позичальником частинами щомісячними платежами з 25 по 29 число кожного місяця у сумі по 590, 8 грн., а з 30.07.2015 року по 862, 214 грн. які спрямовуються на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також витрат згідно з умовами.

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2., 3.2.3 Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості ( п.5.1, 5.3 Умов: а.с.12).

ОСОБА_3 не виконує своїх зобов'язань за договором, щомісячні платежі не вносить, внаслідок чого станом на 12 жовтня 2015 року має заборгованість, розмір якої становить 16 126,31 грн., із яких: 12 978, 43 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10,95 грн. за відсотками, 542,88 грн. заборгованості по комісії, 1349,94 грн. - пеня відповідно до п.5.3 Умов і правил, 500 грн. штраф - фіксована складова, 744,11 грн. - штраф процентна складова (а.с.5).

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин справи, обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність кредитного договору, недотримання сторонами письмової форми правочину являються безпідставними.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зважаючи на те, що зміст кредитного договору зафіксований в заяві позичальника про видачу кредиту, в довідці про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту, в графіку внесення платежів, які підписані ОСОБА_3 власноручно, а також в Умовах і правилах надання кредиту, з якими останній був ознайомлений, що підтверджується його підписом на заяві про видачу кредиту, доводи апеляційної скарги про нікчемність кредитного договору не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що при отриманні споживчого кредиту позичальник не був ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту і його сукупною вартістю, йому не була вручена копія кредитного договору і графік погашення кредиту являються безпідставними, оскільки в заяві про надання кредиту, яка підписана ОСОБА_3 власноручно, зазначено про те, що він ознайомлений і погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка» / стандарт), які були надані йому у письмовій формі. В заяві також зазначено, що своїм підписом він підтверджує факт про надання йому повної інформації про умови кредитування. При підписання кредитного договору позичальнику були вручені довідка про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту, графік погашення кредиту, що підтверджується підписом ОСОБА_3 із зазначенням про отримання ним особисто вказаних документів (а.с.6, 85,86).

Доводи апеляційної скарги про те, що на порушення умов кредитного договору Банк не направляв йому досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, що є підставою для відмови у задоволенні позову, також не заслуговують на увагу.

За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу у розмірі і порядку, встановленими умовами договору.

У п.12 заяви про надання споживчого кредиту, яка являється складовою кредитного договору, зазначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій заяві, Умовах та правилах, понад 210 днів щодо зобовязань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня порушення, вважається простроченою. Як вбачається із витягу із рахунку відповідача, відповідач почав порушувати грошове зобовязання з 30.12.2014 року, з відповідним позовом до суду Банк звернувся 6 листопада 2015 року на 311 день після внесення позичальником останнього платежу.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-57 цс 12 від 12.09.2012 року являється некоректним, оскільки в тій постанові йшлося про правомірність дій Банку щодо підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, а не про право банку вимагати дострокового повернення кредиту у відповідності з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Посилання скаржника на несправедливі умови кредитування, не являються підставою для скасування судового рішення і відмову Банку у задоволенні позову. У передбаченому законом порядку кредитний договір відповідач не оспорив, а тому в силу ст.ст.204, 629 ЦК України він є правомірним і обов'язковим для виконання сторонами.

Посилання скаржника на невідповідність кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» являються також неспроможними, оскільки всі суттєві умови договору щодо суми кредиту, відсоткової ставки, порядку погашення, розміру комісії, підвищених відсотків, тощо містяться в заяві позичальника, текст якої викладений чітко і не потребує значного періоду часу і спеціальних знань в галузі права для ознайомлення з ними.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення Банком строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені не відповідають фактичним обставинам справи. Як вбачається із розрахунку заборгованості, нарахування пені проведено Банком за період з 25 січня 2015 року по 12 жовтня 2015 року, з відповідними вимогами до суду Банк звернувся у листопаді 2015 року тобто в межах річного строку, передбаченого ст.258 ч.2 ЦК України.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про подвійну відповідальність позичальника, одночасне стягнення пені і штрафу заслуговують на увагу.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 5.1,5.2 Умов надання споживчого кредиту передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с.12).

У той самий час, згідно з пунктом 5.3 Умов передбачена сплата штрафів (500 грн. + 5% від суми заборгованості) як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів (а.с. 12).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому в частині вимог банку про стягнення штрафів на загальну суму 1 244, 11 грн. необхідно відмовити із зазначених підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Враховуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору, колегія вважає, що в даному випадку неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована в один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню штраф, оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню.

З огляду на викладене, рішення суду на підставі п.4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні: з ОСОБА_3 на користь Банку належить до стягнення заборгованість за кредитним договором, визначена станом на 12 жовтня 2015 року, в загальній сумі 14 882, 20 грн., із яких 12 978,43 грн. за тілом кредиту; 10,95 грн. по процентам за користування кредитом; 542,88 грн. по комісії; 1 349,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Вимоги Банку про стягнення 1244,11 грн. штрафу задоволенню не підлягають.

В іншій частині оскаржуваного рішення підстави для його скасування не встановлені. Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 лютого 2016 року в цій справі змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» заборгованість за кредитним договором № ABH0RH130990032 від 20 жовтня 2014 року, визначену станом на 12 жовтня 2015 року, в загальній сумі 14 882, 20 грн., із яких 12 978,43 грн. за тілом кредиту; 10,95 грн. по процентам за користування кредитом; 542,88 грн. по комісії; 1 349,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Вимоги Банку про стягнення 1244,11 грн. штрафу залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: