Справа № 344/7138/15-ц
Провадження № 22-ц/779/983/2016
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» Стефанишин Надії Романівни на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2015 року та представника ОСОБА_2 ОСОБА_10 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом і зазначав, що з 04 квітня 1997 року перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та кредит» (далі ПАТ «Банк Фінанси та кредит») на різних начальницьких посадах і наказом №290 адміністрації ПАТ «Банк Фінанси та кредит» від 02 квітня 2015 року його звільнено з роботи з 10 квітня 2015 згідно п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України - у зв'язку із зміною організації виробництва та праці і скорочення чисельності та штату працівників. Своє звільнення вважав незаконним, посилаючись на те, що він має переважне право перед ОСОБА_8 та ОСОБА_9, стаж роботи у банку який відповідно становить 7 років та 4 роки, на залишенні на роботі при звільненні працівників, так як його стаж роботи у банку становить більше 17 років і на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, просив скасувати наказ № 290 від 02.04.2015 року №290 «Про звільнення ОСОБА_2.», поновити на роботі на посаді головного економіста у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу, стягнути середній заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано наказ № 290 від 02 квітня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади головного економіста у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу та поновлено його на вказаній посаді.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року та 2000 гривень моральної шкоди та 243,60 грн судового збору.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягненні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року дану справу повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення до 20 січня 2016 року, оскільки судом не було вирішено питання щодо розміру грошових сум стягнутих за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення в справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фінанси та кредит» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошових коштів, компенсацію моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» Стефанишин Н. Р. ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органові. Оскільки відбулись зміни в організації виробництва і праці, позивача про наступне звільнення з роботи персонально було попереджено за 2 місяці про звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, так як вакантних посад чи іншої роботи у банку не було. Крім того, вважає, що у позивача відсутнє переважне право на залишення на роботі, так як наявність безперервного стажу на одному і тому самому підприємстві та наявність двох неповнолітніх дітей не дає переважного права на залишенні на роботі перед працівниками з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали та постановленням додаткового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року в сумі 17459,19 грн., посилаючись на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, тому постановив незаконну ухвалу. На думку апелянту, суд не врахував того, що ухвалення додаткового рішення допускається іншим суддею у разі звільнення судді зроботи, що приймав первісне рішення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги заперечили доводи апеляційної скарги представника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і задоволення апеляційної скарги представника позивача з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, адміністрацією ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» допущено порушення вимог ч. 1 ст. 42 та ст.49-2 КЗпП України, так як позивач мав переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а також йому не було запропоновано іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю в тому ж банку. Тому наказ № 290 від 02.04.2015 року про його звільнення з роботи підлягає скасуванню, у зв'язку з чим ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі, з якої він був незаконно звільнений - на посаді головного економіста у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу, з календарної дати, у яку він був звільнений - 10 квітня 2015 року. Таким чином, відповідачу належить розрахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10 квітня 2015 року по дату ухвалення рішення - 22 липня 2015 року.

Висноввок суду в основному відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5 1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49 2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 04 квітня 1997 року перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та кредит» (далі ПАТ «Банк Фінанси та кредит») на різних начальницьких посадах і наказом №290 адміністрації ПАТ «Банк Фінанси та кредит» від 02 квітня 2015 року був звільнений з роботи з 10 квітня 2015 згідно п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України - у зв'язку із зміною організації виробництва та праці і скорочення чисельності та штату працівників.

Судом установлено, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи адміністрацією ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» допущено порушення вимог встановлених п. 1 ст. 40 КЗпП ч. 1 ст. 42 та ст.49-2 КЗпП України, так як позивач мав переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та йому не було запропоновано іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю в тому ж банку. Зазначені обставини не спростовані представником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 09 червня та 22 липня 2015 року під час розгляду даної справи (а.с.26,33) та ним не звернуто уваги на те, що відповідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у трудових правовідносинах дотримання вимог трудового законодавства при звільнені з роботи доводить роботодавець, а не звільнений працівник.

Крім цього, представником відповідача також не подано доказів щодо спростування підстав поновлення на роботі вказаних позивачем під час подання заяви про перегляд заочного рішення суду та подання апеляційної скарги (а.с.60,84).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов правильного висновку поновивши ОСОБА_2 на роботі, оскільки представником відповідача не подано належних та допустимих доказів про звільнення позивача з роботи з дотриманням вимог встановлених п. 1 ст. 40 КЗпП України ч. 1 ст. 42 та ст.49-2 КЗпП України.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (із наступними змінами та доповненнями).

Так, за п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Стягуючи з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року, суд першої інстанції зазначених вимог не врахував та в рішення не навів втраченого розміру середньої заробітної плати при вимушеному прогулі та його розрахунку.

Згідно довідки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 24.04.2015 року №22-102000/646 (а.с.99), середноьмісячна заробітна плата ОСОБА_2 перед звільненням з роботи становила: за лютий 2015 року - 4489, 88 грн. за 21 робочий день; за березень 2015 року - 4537, 39 грн. за 21 робочий день (а.с.99). Середній місячний заробіток становить 4513,63 грн. (4489, 88 грн. + 4537, 39 грн.=9027,27 : 2)., а середньоденний 214,93 грн. Період вимушеного прогулу становить 75 робочих днів. Втачений заробіток складає 16120 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року підлягає стягненню розмірі 16120 грн. (шістнадцять тисяч сто двадцять гривень).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про правомірність звільненя позивача з роботи, так як вони не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Враховуючи наведене, заочне рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2016 року стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року слід змінити та стягути з відповідача на користь позивача 16120 грн. (шістнадцять тисяч сто двадцять гривень) втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення таких коштів як таку, що суперечить вимогам ст. 220 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» Стефанишин Надії Романівни відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_10 задовольнити. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року скасувати.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2015 року змінити.

Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 16120 грн. (шістнадцять тисяч сто двадцять гривень) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський

Я.Ю.Ковалюк