Справа № 199/973/16-ц
06 квітня 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська
в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
при секретарі Лавріщевій Г.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, -
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно за законом.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з 24.02.1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №201.
В період шлюбу 10.10.1952 року ОСОБА_3 було придбано домоволодіння АДРЕСА_1, та на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 27.03.1956 року №426 розпочато будівництво нового житлового будинку, який був побудований у 1959 році за власні кошти та зусиллями подружжя ОСОБА_3.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис №1376 від 15.08.1978 року. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яку фактично прийняла його дружина ОСОБА_4 та син - позивач по справі ОСОБА_1, оскільки на момент смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні АДРЕСА_1. Свідоцтва про право власності на спадщину не отримували.
Відповідно до акту приймання індивідуального житлового будинку від 12.05.1980 будівництво було завершено у 1959 році. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.09.1987 №584/6 «Про оформлення документів на домоволодіння по АДРЕСА_1» за результатами розгляду заяви ОСОБА_4, за ОСОБА_3 було визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку житловою площею 32,7 кв. м. та господарсько-побутових будівель. 15.12.1987 року відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та належні до нього споруди по АДРЕСА_1.
Мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, актовий запис №1547 від 04.10.2013 року. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яку фактично прийняв позивач ОСОБА_1, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрований у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем.
Позивач у грудні 2015 року звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_3, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.12.2015 року №827/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності за спадкодавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на домоволодіння АДРЕСА_1
Позивач зазначає, що з набранням чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутня можливість зареєструвати право власності за померлою ОСОБА_4 для подальшого оформлення спадкових прав, тому просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Представник третьої особи Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проти позовних вимог не заперечував, просив розглянути справу у відсутність його представника, про що надав письмову заяву.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 24.02.1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №201. Від шлюбу мають сина ОСОБА_1, актовий запис про народження №1431.
В період шлюбу 10.10.1952 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.1952 року було придбано домоволодіння АДРЕСА_1, та на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 27.03.1956 року №426 розпочато будівництво нового житлового будинку, який був побудований у 1959 році за власні кошти та зусиллями подружжя ОСОБА_3.
У 1952-1959 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який втратив чинність згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.
Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Серед таких документів наявні як нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу так і свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.
За життя ОСОБА_3 право власності за собою не реєстрував, свідоцтво про право власності не отримував, домоволодіння в експлуатацію не вводив.
Згідно з артикулом 125 Цивільного Кодексу УРСР 1926 року, майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне чоловіку та дружині на засадах співвласності (арт. арт. 61-65 Цив. Кодексу УРСР) у рівних частках.
Таким чином домоволодіння АДРЕСА_1 вважається спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках по 1/2 частині.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис №13 76 від 15.08.1978 року. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яку фактично прийняла його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1, оскільки на момент смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані у даному домоволодінні АДРЕСА_1 (в порядку ст. 549 ЦК Україна в редакції 1963 року).
Відповідно до акту приймання індивідуального житлового будинку від 12.05.1980 рокубудівництво було завершено у 1959 році. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.09.1987 №584/6 «Про оформлення документів на домоволодіння по АДРЕСА_1» за результатами розгляду заяви ОСОБА_4, за ОСОБА_3 було визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку житловою площею 32,7 кв. м. та господарсько-побутових будівель. 15.12.1987 року відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та належні до нього споруди по АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 22 КпШС України, що діяла на час введення в експлуатацію будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Після смерті ОСОБА_3 ні дружина ОСОБА_4, ані син - позивач по справі ОСОБА_1 не оформляли правовстановлюючі документи на домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину - на 1/2 частину не отримували.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, актовий запис №1547 від 04.10.2013 року. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (1/2 частина як за подружжям у спільному майні, 1/4 - в порядку спадкування), яку фактично прийняв позивач ОСОБА_1, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрованим у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем.
Позивач у грудні 2015 року звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після матері ОСОБА_4, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.12.2015 року № 827/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність зареєстрованого права власності за спадкодавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на спірне домоволодіння АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Згідно з ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. До першої черги права на спадкування за законом згідно з ст. 1261 ЦК України, мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_3 (на 1/4 частину) та матері ОСОБА_4 (на 3/4 частини), належним чином прийняв спадщину, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позасудовому порядку вирішити спір неможливо, тому суд вважає визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку літ. А-1 житловою площею 32,7 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м., сараїв літ. Б, В, Г, споруд №1-2, І (огорожа, мостіння) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Витрати по справі суд вважає віднести на рахунок сторони, що їх понесла.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 60, 61, 79, 84, 85, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 1222, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, суд -
Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку літ. А-1 житловою площею 32,7 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м., сараїв літ. Б, В, Г, споруд №1-2, І (огорожа, мостіння) в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: