Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №320/760/15
Провадження №22ц/778/2311/16 Головуючий у 1 інстанції: Купавська Н.М.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 08 січня 2014 року секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 була матір»ю позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 від 05.06.1974 року /а.с.7/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС №282949 від 23.01.2014 року /а.с.9,10/.

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишила заповіт на користь ОСОБА_4, який був посвідчений 08.01.2014 року секретарем Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Онищенко Л.А. /а.с.13/. Відповідно до заповіту ОСОБА_6 зробила заповідальне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось і на яке вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач, який є сином ОСОБА_8 вважає заповіт недійсним з підстав ст. 225 ЦК України, оскільки мати тяжко хворіла, а тому на момент складання заповіту знаходилася у такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що суду не було надано доказів того, що ОСОБА_8 на час складання заповіту на 08.01.2014 року не розуміла значення своїх дій у повному обсязі та не могла ними керувати.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Зокрема, суд вірно послався на висновок посмертної судово-психіатричної експертизи акт № 350 від 03 червня року відповідно до якого в момент підписання заповіту 08 січня 2914 року ступінь психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) здатність ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с.88-96).

Допитана в судовому засіданні третя особа секретар Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Онищенко Л.А. пояснила, що ОСОБА_6 неодноразово зверталася до неї із проханням під'їхати для складання заповіту. 08 січня 2014 року ОСОБА_6 при складанні заповіту була в своєму розумі, адекватна, сказала, що хоче зробити заповіт на племінницю. При цьому вона їй повідомила, що у такому разі її син ОСОБА_9 ніякого майна не отримає, з чим вона була згодна, пояснивши, що він своє отримав.

Натомість підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент підписання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявність певних хвороб до часу складання заповіту сама по собі не є достатнім для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, а інших переконливих доказів на підтвердження нездатності спадкодавця розуміти значення своїх дій не надано, позов задоволенню не підлягає.

Достовірні докази, в тому числі і покази свідків, про тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо ОСОБА_6 в день складання нею заповіту, а саме 08.01.2014 року в справі відсутні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: