Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В.,Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Гаражного кооперативу «Зв'язківець» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільнення, за касаційною скаргою Гаражного кооперативу «Зв'язківець» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 22 грудня 2008 перебував у трудових відносинах з Гаражним кооперативом «Зв'язківець» (далі - ГК «Зв'язківець»), а 22 листопада 2010 року його було звільнено із займаної посади з підстав, встановлених п. 2 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні йому не було виплачено заробітну плату за період з 01 по 22 листопада 2010 року, компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік та вихідну допомогу при звільненні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року стягнуто з ГК «Зв'язківець» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за листопад 2010 року у розмірі 1 681 грн 48 коп., компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у розмірі 2 372 грн 79 коп. та 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2014 року рішення суду першої інстанціїскасовано в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про виплату вихідної допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ГК «Зв'язківець» на його користь вихідну допомогу у розмірі 2 441 грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 10 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження. 12 листопада 2014 року відповідач виконав рішення суду, у зв'язку з чим виконавче провадження закрито.

Посилаючись на те, що належні йому суми виплачені із затримкою, просив, із урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з ГК «Зв'язківець» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 128 622 грн 34 коп.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ГК «Зв'язківець» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128 622 грн 34 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ГК «Зв'язківець» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 22 грудня 2008 року ОСОБА_3 відповідно до рішення зборів уповноважених і членівГК «Зв'язківець», оформленого протоколом від 20 грудня 2008 року № 1 був обраний на посаду голови кооперативу.

22 листопада 2010 року його було звільнено із займаної посади з підстав, встановлених п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з Індивідуальними відомостями Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва про застраховану особу ОСОБА_3, йому було нараховано заробітну плату за листопад 2010 року у розмірі 1 681 грн 48 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року стягнуто з ГК «Зв'язківець» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за листопад 2010 року у розмірі 1 681 грн 48 коп., компенсацію за невикористану відпустку за 2010 рік у розмірі 2 372 грн 79 коп. та 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2014 року рішення суду першої інстанціїскасовано в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про виплату вихідної допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ГК «Зв'язківець» на його користь вихідну допомогу у розмірі 2 441 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 про виплату вихідної допомоги та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ГК «Зв'язківець» на його користь вихідну допомогу у розмірі 2 702 грн 15 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 12 листопада 2014 року закрито виконавче провадження у зв'язку з повним виконанням боржником рішення суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідачем не виконано обов'язок зі сплати працівникові належних сум в день звільнення, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України роботодавець повинен виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, з урахуванням принципів справедливості та співмірності, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Крім того, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП Україниу взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не врахував розмір невиплаченої заробітної плати, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги й не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо відсутності вини роботодавця у виплаті належних йому сум в день звільнення, не з'ясував чи звертався ОСОБА_3 з вимогою про проведення з ним розрахунку, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження вказаного факту.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не спростувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Гаражного кооперативу «Зв'язківець» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська