22-ц/775/475/2016(м)
Категорія 57 Головуючий у 1-й інстанції Овчиннікова О.С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Песоцької Л.І., Баркова В.М.,

секретар - Зливка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання дій неправомірними, зобовязання надати відповідь на звернення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі ТОВ «АВТО ПРОСТО» або підприємство) про визнання дій неправомірними, зобовязання надати відповідь на звернення. В обґрунтування зазначеного позову вказував, що між ним та підприємством склалися відносини з приводу надання відповідачем йому послуги в придбанні автомобіля. З 2015 року відповідач почав збільшувати розмір щомісячних внесків, обґрунтовуючи це зростанням курсу долара США. Зазначений договір був укладений в гривнях та передбачені виплати з урахуванням сплати послуг відповідача складає 158 102,43 гривень. Дані дії відповідача є порушенням вимог абзацу 5 ч.8 та п.4 абзацу 2 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В червні 2015 року та в жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача, вказавши на порушення відповідача, однак останній ухилився від відповіді. На підставі викладеного, просив визнати дії ТОВ «АВТО ПРОСТО» незаконними, які не відповідають вимогам ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», зобовязати відповідача, відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», надати відповідь на питання: яким Законом України скасовано або призупинена дія норм абзацу 5 ч.8 та п.4 абзацу 2 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту, вимагати стягнення будь-яких сум, не встановлених в договорі про надання споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною; вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_2 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про визнання дій неправомірними, зобовязання надати відповідь на звернення задоволено.

Визнано дії ТОВ «АВТО ПРОСТО» щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_2 неправомірними. Зобовязано ТОВ «АВТО ПРОСТО» надати ОСОБА_2 відповідь на його звернення , а саме: яким Законом України скасовано, зупинено дію норм аб.5 ч.8 та п. 4 аб. 2 ч.11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту, вимагати стягнення будь-яких сум, не встановлених в договорі про надання споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною.

Стягнуто з ТОВ «АВТО ПРОСТО» на користь держави судовий збір 487 гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з даним рішенням суду відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не зясування усіх фактичних обставин справи, не дослідження та не надання належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, просив скасувати рішення Волноваського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Зокрема зазначає, що на запит позивача щодо внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» в частині норм, що стосуються споживчого кредиту, відповідачем листом від 30 жовтня 2015 року було повідомлено, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» не надає споживчих кредитів, оскільки відповідно до положень ст. 1 Угоди, предметом угоди є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. Підприємство не надає жодних коштів споживачеві, а споживач не зобовязується їх повернути разом з відсотками. Статею 3 зазначеної угоди регламентовано, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобовязано здійснити оплату автомобіля Постачальнику такого автомобіля, а не учаснику. Тому підприємство не зобовязане відслідковувати зміни до чинного законодавства України щодо надання споживчого кредиту. Разом з тим, позивач також не заперечує того факту, що між сторонами було укладено угоду про надання саме послуг, а не споживчого кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с.76, 78).

Заслухавши суддю доповідача, заперечення представника позивача ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджується; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, між ОСОБА_2 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено договір № 379341 від 06 грудня 2011 року, з Додатком № 1 і № 2 від 06 грудня 2011 року та Додатком № 3 від 27 січня 2012 року про надання ОСОБА_2 послуги, спрямованої на придбання автомобілю CHEVROLET, моделі Aveo ЗНГ, 2011 року, який на підставі Договору застави від 08 лютого 2012 року переданий в іпотеку відповідачу (а.с.7,8).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» не надав відповідно до вимог чинного законодавства належну відповідь на звернення позивача щодо вказівки, яким Законом України скасовано, зупинено дію норм аб..5 ч.8 та п. 4 аб. 2 ч.11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту, вимагати стягнення будь-яких сум, не встановлених в договорі про надання споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною, тим самим, порушив права позивача на інформацію.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі ЗУ «Про звернення громадян») громадяни України мають право звернутися до органів державної влади місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно статті 14 ЗУ «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, обєднання громадян, посадові особи зобовязані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

За змістом частини 1 статті 15 ЗУ «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки (ч.3 ст.15 цього Закону).

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), відповідно до ч. 4 ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

Статтею 20 ЗУ «Про звернення громадян» встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Застосування до спірних правовідносин зазначених норм Закону дає підстави стверджувати, що відповідач, отримавши звернення позивача відправлене 26 червня 2015 року та від 08 жовтня 2015 року, зобовязаний був у місячний термін розглянути такі звернення та надати обґрунтовану відповідь за результатами його розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, посадовою особою підприємства 20 липня 2015 року було надано відповідь на звернення позивача, відправлене 26 червня 2015 року (а.с.3, 4).

Також відповідачем 30 жовтня 2015 року було надано відповідь на звернення позивача від 08 жовтня 2016 року (а.с. 5, 6).

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає порушення прав позивача, оскільки його звернення відправлене 26 червня 2015 року так і від 08 жовтня 2015 року були розглянуті відповідачем, відповіді на поставлені питання надані у передбачений законом строк.

Крім того, згідно ст.4 ЗУ «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 повязує неправомірність дій відповідача з тим, що останній не надав відповідь на конкретно поставлене ним питання, що стосується норм діючого законодавства, якими врегульовані права споживача в разі придбання ним продукції в кредит та змін до нього (а.с.1).

Частиною 1 ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян» визначено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Враховуючи те, що звернення позивачів до відповідача, відправлене 26 червня 2015 року та від 08 жовтня 2015 року було розглянуто ТОВ «АВТО ПРОСТО» відповідно до їх функціональних обов'язків та надані відповіді та поставлені питання що стосується правовідносин, які виникли сторонами, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача є неправомірними та потребують захисту шляхом зобовязання останнього надати відповідь стосовно розяснення норм діючого законодавства, яким регулюються права споживача в разі придбання ним продукції в кредит та змін до нього.

Відповідачем були надані відповіді ОСОБА_2, що стосуються їх статутної діяльності та правовідносин, які виникли між сторонами, в установлені законом строки.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке що не відповідає вимогам ст.ст.10, 60, 214-215 ЦПК України, положенням Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян», підлягає скасуванню в повному обсязі.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, виходячи з того, що доказів законності та обґрунтованості позовних вимог позивачем ОСОБА_2 не надано, вважає необхідним у задоволенні його позову до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про визнання дій неправомірними, зобовязання надати відповідь на звернення, відмовити.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_2, відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, підстави для стягнення з нього на користь відповідача витрат по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 21 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання дій неправомірними, зобовязання надати відповідь на звернення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

ОСОБА_4