Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 321/982/15цГоловуючий у 1-й інстанції Мовчан О.Г.
№22-ц/778/88/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кредитної спілки «Мелон» (надалі - КС «Мелон»), третьої особи - Відділу державної виконавчої служби Михайлівського управління юстиції (надалі - ВДВС Михайлівського УЮ) про визнання права власності на майно та виключення його з акту опису й арешту

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- визнати за нею право власності та виключити з акту опису й арешту №92203929 від 09.07.2015 року, складеного державним виконавцем ВДВС Михайлівського РУЮ Запорізької області та повернути їй наступне майно: фен електричний «Турбо» - оціночною вартістю 300,00 грн., витяжку «Креа» корич. кольору - 600,00 грн., меблевий гарнітур кухня - 700,00 грн., микрохвільову піч -600,00 грн., стіл дерев'яний розкладний - 1000,00 грн., під - ставка для квітів -100,00 грн., картину із зображенням вітрильного корабля - 300,00 грн., картину із зображенням дівчини та собаки - 200,00 грн., картину із зображенням квітів -300,00 грн., предмет декору у вигляді тарілки - 200,00 грн., килим настінний -300,00 грн., картину із зображенням старика - 400,00 грн., картину із зображенням двох молодих людей - 400,00 грн., кейс чорного кольору для ноутбуку - 400,00 грн., сумку для ноутбуку - 400,00 грн., комп'ютер персональний 2000,00 грн., багатофункціональний пристрій «Кенон»-2000,00 грн., домашній кінотеатр LG - 2000,00 грн., шафу-купе -5000,00 грн., тумбу керамічну - 300,00 грн., DVD - програвач LG - 1500,00 грн., музичний центр «Самсунг» - 1000,00 грн., праску електричну «Ровента» - 200,00 грн., пилосмоктувач «Ровента» - 600,00 грн.,телевізор «Самсунг» - 10000,00 грн., тюнер телевізійний «Опенбокс» - 500,00 грн., комплект м'яких меблів зеленого кольору-5000,00 грн.,комплект м'яких меблів сіро-бордового кольору-5000,00 грн.., керамічну композицію - 200,00 грн., вазу для квітів - 200,00 грн., крісло-качалку - 500,00 грн., бетономішалку - 5000,00 грн., газонокосарку «МТ/Д» -3000,00 грн., газонокосарку «Форте» - 2000,00 грн., всього на 52000грн.;

- повернути їй стіл письмовий світлового кольору вартістю 2500,00 грн.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2015 року (а.с.73-77), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26 жовтня 2015 року (а.с.103), у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, КС «Мелон», третьої особи - ВДВС Михайлівського УЮ про визнання права власності на майно та виключення його з акту опису й арешту відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 110-112) просила рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення, за яким повернути їй вищезазначене майно, визнавши за нею право власності на нього та виключивши його з акту опису та арешту.

Апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_2 було відкрито апеляційним судом (а.с.117), дана справа призначена до апеляційного провадження (а.с.119).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 21 січня 2016 року, був відкладений в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 (а.с.131).

У судове засідання 03 березня 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.138-140) позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 повторно не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач ОСОБА_3 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, позивач ОСОБА_2 подала апеляційному суду 03 березня 2016 року електронною поштою заяву (а.с.141), в якій просила розглядати дану справу в її відсутність, на задоволенні апеляційної скарги наполягає.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 за присутністю представників - відповідача КС «Мелон» (а.с.142) Безсонова І.Ю. та третьої особи - ВДВС Михайлівського УЮ (а.с. 40, 132) державного виконавця Рижкова А.І.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.ст.55, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 3-4, 8, 10-11, 14-15, 58-61, 88, 107, 208, 212, 215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 1983 року (а.с.4) .

У провадженні державного виконавця ВДВС Михайлівського УЮ Рижкова А.І. на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 0816/1053/2012, виданий Михайловським районним судом Запорізької області 03 липня 2013 року на виконання рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2013 року про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь КС «Мелон» боргу на суму 158335,59 грн. (а.с.5-6).

На виконання вказаного виконавчого листа державним виконавцем 09 липня 2015 року був здійснений опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 (а.с.7-10), що узгоджується із вимогами ст.ст. 55, 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Майно передане на зберігання ДП «Інформаційний центр» (а.с.11).

За змістом ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивач ОСОБА_2, як особа, яка вважала, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, могла звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.24 Постанови № 6 від 07 лютого 2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Однак, як правильно було встановлено судом першої інстанції, єдиним доказом в обґрунтування позовних вимог позивача у цій справі був наданий договір-акт добровільного поділу вказаного майна, укладений між позивачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_3 від 27 січня 2013 року у присутності свідків (а.с.12-13).

Інші ж матеріали, надані суду першої інстанції, підтверджують лише факт вчинення виконавчих дій державним виконавцем, спрямованих на забезпечення виконання рішення суду від 03 липня 2015 року.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив вказаний договір сторін, як подружжя, оскільки відповідач (боржник) ОСОБА_3 чи позивач ОСОБА_2 жодного разу до позову у цій справі не повідомляли державного виконавця про існування зазначеного договору сторін від 27 січня 2013 року, зокрема при здійсненні інших виконавчих дій (опису та арешту частини цього майна актом опису та арешту майна від 04 березня 2014 року, останній з цих підстав не оскаржували, із позовом про виключення частини цього майна з опису та звільнення з-під арешту з вказаних підстав до суду не звертались тощо), не надавали державному виконавцю копію вказаного договору у тому числі під час опису і арешту майна 09 липня 2015 року.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що не може бути визнано за позивачем право власності на майно, яке є власністю її сина - ОСОБА_8, що визнано особами, які беруть участь у справі у судовому засіданні.

Крім того, зважаючи, що відповідно до положень ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, з огляду на заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції правильно вважав, що за неможливе задовольнити вимоги позивача щодо столу письмового світлого кольору вартістю 2500,00 грн., як такого, що не внесений в акт опису та арешту майна, оскільки як з'ясовано під час судового розгляду у суді першої інстанції, вказаний стіл включений до акту під іншим найменуванням.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на зазначене нею в її позові майно (первісні), похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі (про виключення цього майна з опису та звільнення з-під арешту) також не підлягали задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно ОСОБА_2 мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до суду, якщо вважала, що будь-які її права порушуються, не визнаються чи осопорюються відповідачами у цій справі - ОСОБА_3 та КС «Мелон».

Саме ОСОБА_2, як позивачеві належить право обирати спосіб захисту свого права (ст. 20 ЦК України).

Проте, в силу вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначеними законами України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Суд першої інстанції правильно вважав, що договір - акт від 27 січня 2013 року добровільного поділу майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як подружжя, у присутності свідків, не є належним, допустимим доказом у цій справі в обґрунтування позову позивача ОСОБА_2 у цій справі, зокрема для визнання за останньою права власності на визначене нею у позові вищезазначене майно та для виключення останнього з опису та звільнення з-під арешту, здійснених на підставі акта державного виконавця ВДВС Михайлівського УЮ Рижкова А.І. від 14 липня 2015 року (а.с.7-10) в порядку примусового виконання виконавчого листа № 0816/1053/2012, виданого 03 липня 2013 року Михайловським районним судом Запорізької області про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь КС «Мелон» боргу на суму 158335,59 грн.

Належними, допустимими доказами у цій справі в обґрунтування позовних вимог позивача могли б бути лише письмові докази, що підтверджували б факт придбання саме вищезазначеного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3, саме як подружжям, саме у період їх шлюбу саме за спільні кошти та саме за конкретною ціною (договори купівлі-продажу, товарні чеки, квитанції тощо) або рішення суду про поділ майна між подружжям в натурі, що набуло законної сили.

Показами свідків не можна підтверджувати обставини, які потребують підтвердження саме належними (вищезазначеними письмовими) доказами.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 267,96 грн. (а.с.81), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.