У х в а л а

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгоров Андрій Володимирович, служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 20 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 18 січня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності й ухвалив нове рішення такого змісту:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,8 кв.м, видане Другою київською нотаріальною конторою 30 травня 2009 року на ім'я ОСОБА_4, за реєстровим номером 4-9092;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на ѕ частини спірної квартири в порядку спадкування за заповітом.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року залишила без змін.

5 вересня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якого діє ОСОБА_9, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 388, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 23 березня 2011 року, 10 квітня 2012 року і 6 серпня 2014 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 6 червня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновками про задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, оскільки заповіти, складені на ім'я ОСОБА_5 є чинними, рішення щодо відмови про їх скасування остаточні та набрали законної сили.

Крім того, касаційний суд зазначив, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5 звернувся у передбачений законом строк; правова підстава, відповідно до якої було видане спірне свідоцтво про право на спадщину, відпала, а тому видане на ім'я ОСОБА_4 спірне свідоцтво про право на спадщину підлягає скасуванню.

Касаційний суд також погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з огляду на те, що в силу частини першої статті 388 ЦК України відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є добросовісними набувачами, а тому позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права відповідно до статті 16 цього Кодексу.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 23 березня 2011 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність з'ясувати обставини щодо вибуття спірного майна з володіння позивача поза його волею, добросовісності чи недобросовісності набуття майна, що має суттєве значення для правильного вирішення спору;

- в ухвалі від 10 квітня 2013 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про недійсність оспорюваної угоди в частині купівлі-продажу Ѕ частини спірної квартири та визнання права власності за відповідачкою (за первісним позовом) на цю частину квартири, оскільки її право власності було припинено на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано;

- в ухвалі від 6 серпня 2014 року касаційний суд, направивши справу в частині вирішення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, визнання права власності на спадкове майно на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгоров Андрій Володимирович, служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема