АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4776/16 Справа № 207/4418/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Юрченко І. М. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Баглійський районний відділ у м. Дніпродзержинську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд, з урахуванням уточнень, виселити з належного їй ОСОБА_2 на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без надання іншого приміщення із зняттям його з реєстраційного обліку, зобов'язати Баглійський районний відділ Державної міграційної служби у м. Дніпродзержинську зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 листопада 1989 року державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-1448, належить будинок АДРЕСА_1. В 2012 році до неї звернувся її син ОСОБА_5 з проханням зареєструвати в її будинку його сина, а її онука - відповідача по справі ОСОБА_3, який постійно проживав в її будинку. Оскільки вона людина похилого віку і їй важко одній утримувати будинок, вона погодилася на реєстрацію відповідача. Думала, що він буде доглядати за нею, надавати необхідну допомогу в побуті. Після смерті її сина - батька відповідача, поведінка відповідача по відношенню до неї різко змінилася: він став ображати її, махати на неї руками, плювати в обличчя, висловлюватися на її адресу нецензурною лайкою, чим завдає їй моральних страждань та принижував її людську гідність. Онук став заявляти, що він є хазяїном будинку, вимагати, щоб вона продала свій будинок і купила йому двокімнатну квартиру, виносить з будинку її особисті речі, обкрадає її. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків. В результаті такої поведінки відповідача проживання з ним в одному будинку стало нестерпним. Вона хвилюється за своє життя, в неї погіршився стан здоров'я. По факту протиправних дій відповідача вона зверталася до Баглійського райвідділу міліції Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. За фактом її звернень проводилися перевірки, в ході яких було опитано відповідача з приводу його поведінки в побуті та ставлення до неї. З ним проведено профілактичну бесіду та попереджено про недопущення в подальшому правопорушень у побуті. Також ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У добровільному порядку онук виселятися не бажає. Тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідач систематично порушує правила співмешканки, що унеможливлює спільне з ним проживання в одному будинку. При цьому заходи запобігання та громадського впливу, неодноразові попередження та прохання з її сторони, зі сторони інших родичів про недопустимість порушення правил спільного проживання, не дають позитивних результатів. Вживаючи спиртні навої, відповідач без її згоди та її відома приводив в будинок невідомих осіб, залишав їх ночувати в будинку. А з літа 2015 року став приводити в будинок дівчину, яка без її згоди залишається також ночувати в будинку. Все це негативно впливає на її стан здоров'я. В зв'язку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 із спірного домоволодіння та виселити його з будинку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1. Даний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадкування від 18.11.1989 року. Відповідач є онуком позивача та мешкає в даному будинку з самого народження.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, так як навіть при розгляді протоколу, складеного стосовно відповідача ОСОБА_3 було постановлено закрити справу у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України. В матеріалах справи знаходиться постанова від 07 грудня 2015 року по справі №207/4485/15-п (провадження №3/207/878/15) про закриття справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 на підставі п.1 ст.247 КпАП України. Між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з вищевказаного будинку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо виселення відповідача із власного будинку позивача на підставі статті 116 ЖК України.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивач,ІНФОРМАЦІЯ_3, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 листопада 1989 року посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1748 і зареєстрованого 27 листопада 1989 року в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності в реєстровій книзі № 98 за реєстровим № 17873 (а.с.9). Сторони визнали, що відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є онуком позивача та з самого свого народження проживає в АДРЕСА_1. Оскільки відповідач проживав з бабусею та батьком в спірному будинку, то саме вони його утримували та виховували. Відповідач зареєстрований за постійним місцем проживання в спірному будинку з 06.09.2012 року (а.с.21) за згодою власника будинку - позивача у справі. Батько відповідача помер 15 липня 2013 року (а.с.11). В будинку залишились проживати сторони у справі, де вони й зареєстровані (а.с.27). Після смерті батька у позивача та відповідача стали виникати непорозуміння щодо їх відносин. У вересні 2015 року позивач звернулась із заявами від 19.09.2015 року та 21.09.2015 року до Баглійського РВ. Згідно відповіді т.в.о. начальнику відділу Чернець В.М. за № 14646 від 01.10.2015 року на ім'я позивача встановлено, що під час перевірки було опитано відповідача, з яким проведено профілактичну бесіду про недопущення в подальшому вчинення правопорушень в побуті, також відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 п.2 ч.1 КУпАП (а.с.12). Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КпАП України відносно висловлювання 21 вересня 2015 року відповідачем нецензурною лайкою в ході сварки зі своєю бабусею, - справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173-2 ч.1 КпАП України закрита за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.38).

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини не є підставою для виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житла та зняття з реєстрації його за місцем проживання.

Інших доказів впливу на відповідача, противоправних дій відповідача матеріали справи не містять.

Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність наявності систематичного порушення правил співжиття, створювання відповідачем позивачу неможливі умови для проживання, або інші зазначені в ч.1ст. 116 ЖК України дії, за які до відповідача приймалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Таким чином, позивачем не було доведено факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття, його триваючої антигромадської поведінки, а також вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

За матеріалами справи не встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, постійно влаштовує скандали, ображає позивача, погрожує розправою, його дії є протиправними, що робить неможливим проживання позивача у спірній квартирі.

Колегія суддів з аналізу матеріалів справи дійшла висновку, що позивач бажає у будь-який спосіб виселити відповідача із спірної квартири та зняти його з реєстрації за місцем проживання за надуманих обставин, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час триваючої антигромадської поведінки виселення винного може статися і під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1 - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача за обставинами справи.

Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, але ж позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження того, що відповідач створює їй неможливі умови для сумісного проживання.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Однак позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин, зазначених в ст. 116 ЖК України, які б могли бути підставою для виселення відповідача. Не встановлено таких обставин і судом.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Позивач не довела свого позову, що є її обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України).

Згідно положень ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів встановила, що відсутні підстави для виселення відповідача із будинку, належного позивачу на праві власності, оскільки недоведено, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування або зміни, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

М.Ю. Петешенкова