У х в а л а

іменем україни

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерське) господарства «Риск», третя особа - Відділ Держземагентства у Згурівському районі Київської області, визнання договору оренди недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Згурівського районного суду Київської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі № 54, укладений 01 вересня 2010 року між нею та Селянським (фермерське) господарством «Риск» (далі - СФГ «Риск»), зареєстрований Відділом Держкомзему у Згурівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 грудня 2012 року № 02671 та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 01 вересня 2010 року між нею та відповідачем укладено договір оренди землі № 54, який згідно із п. 37 його набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації. Договір зареєстрований Відділом Держкомзему у Згурівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 грудня 2012 року № 02671, тобто правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації - 11 грудня 2012 року. Після чого позивач ОСОБА_2 передала СФГ «Риск» у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що розташована на території Турівської сільської ради (с. Турівка Згурівського району Київської області) та належить їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 із кадастровим номером НОМЕР_2. Вказаний договір вважала недійсним у зв'язку із відсутністю у ньому наступних обов'язкових умов: кадастрового номера земельної ділянки, строків передачі земельної ділянки в оренду, розміру пені за несвоєчасну сплату орендної плати, умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Крім того, серед додатків до договору оренди відсутні план/схема земельної ділянки, що передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) в її використанні та встановлені земельні сервітути, а також акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,690 га, яка розташована на території Турівської сільської ради Згурівського району, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 01 серпня 2000 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 261 (кадастровий номер земельної ділянки у державному акті не зазначений) (а. с. 9).

01 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та СФГ «Риск» досягнуто всіх істотним умов щодо передачі в оренду вказаної земельної ділянки та укладено договір оренди землі № 54, який зареєстрований Відділом Держкомзему у Згурівському районі 11 грудня 2012 року. Земельна ділянка була передана орендодавцю, про що зазначено в акті прийняття - передачі земельної ділянки від 01 вересня 2010 року та позивачу, згідно із договором оренди нарахована та виплачена орендна плата (а. с. 74-75).

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору оренди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.

Разом із тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частинах 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що підстави для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» у зв'язку з відсутністю в ньому істотних умов, передбачених цією статтею відсутні, оскільки у ньому наявна достатня інформація щодо об'єкта оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет договору, тобто про відсутність порушення прав позивача та погодження між позивачем та відповідачем при укладенні договору оренди землі всіх істотних умов, у тому числі й об'єкта оренди.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам справи, правильно застосували закон, що регулює спірні відносини та ухвалили правильне рішення з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко