АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/9861/16 Головуючий у 1 інстанції - Каліушко Ф.А.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє у інтересах ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі Київської філії, до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ»Приватбанк») в особі Київської філії, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, і, з урахуванням уточнень до позову, просив винести рішення, яким виселити відповідачів без надання іншого приміщення із АДРЕСА_1.

Зазначав, що оскільки рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 03.03.2014 року на заставлену в іпотеку квартиру звернуте стягнення шляхом надання права банку на укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою іншою особою покупцем, тому вважав правомірним, на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України звернутись до суду з цим позовом про виселення відповідачів з зазначеної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року позов задоволено /а.с.184-187/.

Судовим рішенням виселено ОСОБА_2 разом з її малолітнім сином ОСОБА_6 з АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє у інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2016року та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на наступне:

1. судом першої істанції не взято до уваги, що норми ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України застосуються виключно в позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки;

2. судом не надано належної оцінки тому, що відповідачку ОСОБА_2 не було позбавлено права власності, тому виселення з квартири є порушенням гарантованого законодавством права власності;

3. судом не враховано, що проживання членів сім»ї власника квартири не перешкоджає вчиненню дій з виконання рішення суду, яким звернено стягнення на предмет іпотеки та визначено осіб його реалізації шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки, тому права позивача не порушені;

4. судом першої інстанції проігноровано, що в квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, тому виселення відповідача призведе до позбавлення житла дитини, що не відповідає нормам національного та міжнародного права;

5. судом не з»ясовано та не надано оцінки, що на спірні відносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який передбачає, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Встановлено, що 27.04.2007 року між ПАТ КБ«Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за №КІV0GК00830159, згідно якого позичальниця ОСОБА_2 отримала споживчий кредит на придбання АДРЕСА_1 у розмірі 123.620 дол.США під 10,08% річних на термін до 26.04.2027 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 27.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7 за реєстровим №2858 ОСОБА_2 придбала у продавця ОСОБА_8 спірну квартиру АДРЕСА_1 /а.с.147/.

На забезпечення своїх кредитних зобов»язань перед банком ОСОБА_2 заставила банку в іпотеку придбану на кредитні кошти указану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,3 кв.м., відповідно до договору іпотеки укладеного сторонами 27.04.2007 року.

Відповідно до п.п.12.4.- 12.7. договору іпотеки слідує, що іпотекодавець ОСОБА_2 підтвердила те, що іпотечна квартира не перебуває під арештом чи в іншій залежності від третіх осіб, в тому числі і не зареєстрованих.

Таким чином, міжПАТ КБ«Приватбанк» та ОСОБА_2 виникли відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки позичальниця ОСОБА_9 не виконувала договірні зобов»язання щодо погашення кредиту, банк, в рахунок стягнення заборгованості, використав своє право щодо звернення стягнення на заставлену в іпотеку квартиру.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 03.03.2014 року, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22.04.2014 року, за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за вище зазначеним кредитним договором у сумі 236.754,31 дол.США, звернуте стягнення на заставлену квартиру, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 шляхом надання права банку на укладення договору купівлі-продажу заставленої в іпотеку квартири з будь-якою іншою особою-покупцем, визнавши початкову ціну продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на час його продажу.

Згідно ст.36 Закону України «Проо іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що може міститись в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про

задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

В розумінні частин 1,2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», чатини 3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отрмання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений стронами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зазначеним спростовуються доводи скаржника в тій частині, що норми ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України застосуються виключно в позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, із аналізу указаних норм слідує, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей, а тому скаржник в апеляційній скарзі помилково вважав, що стаття 40 Закону України «Про іпотеку» та стаття 109 ЖК України, яка регулює порядок виселення, застосовуються виключно в позасудовому порядку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

На час розгляду даної справи, встановлено, що всупереч п.18.12 договору іпотеки, без згоди на те іпотекодержателя, в 2012 році відповідачкою у спірній квартирі був зарєстрований її малолітній син ОСОБА_4, 2007 року народження /а.с.81/.

Отже, апеляційну скаргу в частині того, що виселення відповідачів є незаконним, оскільки на спірній житлоплощі зареєстрована та проживає малолітня дитина, колегія суддів відхиляє, так як іпотекодавець ОСОБА_2 зареєструвала дитину на спірній житлоплощі з недотриманням договірних умов, зокрема вище зазначеного п.18.12. договору іпотеки.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно того, що, оскільки відповідачку ОСОБА_2 не позбавлено права власності на іпотечну квартиру, тому суд не мав права ухвалювати рішення про її виселення з власної квартири.

Як зазначено вище, правовою підставою для виселення позивачки є ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», а також рішення Дарницького районного суду м.Києва від 3.03.2014 року, яке набрало чинності, і в силу якого звернуто стягнення на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає за правомірне зазначити, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права відчуження цього майна іпотекодержателю, за правилами ч.1 ст.14 ЦПК України, є обов»язковим та підлягає виконанню, іншими словами - має силу закону, і саме по собі є актом примусового стягнення.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно того, що права позивача не порушені тим, що власник квартири та члени його сім»ї користуються цією квартирою, оскільки це не перешкоджає вчиненню дій з виконання рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що виселення відповідачів з іпотечної квартири, на яку звернуто стягнення, є правом іпотекодержателя, передбачене вище зазначеними нормами матеріального права, а тому ніхто не може його обмежити у здійсненні цього права.

Належить також зазначити, що за змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предмеиом іпотеки, у зв»язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредита, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 ст.109 ЖК України).

Указаний висновк узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленої за результаттами розгляду справи №6-39цс15.

Оскільки, як слідує із матеріалів справи, спірна АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, отримані від позивача ПАТ КБ»Приватбанк», колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, не вбачає підстав для надання відповідачці іншого жилого приміщення.

В частині доводів скаржника в апеляційній скарзі, що на спірні правовідносини поширюється Закон України №1304-VІІ від 3.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому, начеб-то виселення з іпотечної квартири є незаконним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України за результатами розгляду справи №6-492цс15, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом України №1304-V11 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором або на виселення осіб, які проживають в квартирі, на яку, як на предмет іпотеки, звернуто стягнення.

Вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов»язань, та не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття відповідними органами і посадовими особами, заходів, спрямованих на примусове виконання судових рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Таким чином, оскільки колегія суддів вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України №1304-V11 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то на період чинності зазначеного Закону не підлягають примусовому виконанню рішення суду, як про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і про виселення.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою 03 лютого 2016 року Верховним Судом України під час розгляду справи №6-2947цс15.

На підставі виклалденого, керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді