У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_4, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_5, про витребування земельних ділянок з незаконного володіння та скасування державної реєстрації за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області - І. Грабець на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року прокурор Києво-Святошинського району Київської області звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство», зазначивши в його обгрунтування, щона підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2008 року та додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду від 10 березня 2009 року головою Київської обласної державної адміністрації прийняті наступні розпорядження: 27 березня 2009 року - № 214; 30 березня 2009 року - № 220; 01 квітня 2009 року - № 229; від 02 квітня 2009 року - № 238; від 09 квітня 2009 року - № 263; від 10 квітня 2009 року - № 267; від 14 квітня 2009 року - № 282; 16 квітня 2009 року - № 290; 06 травня 2009 року № 356; 07 травня 2009 року - № 357.

На підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на земельні ділянки:

- ОСОБА_6 - серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_2;

- ОСОБА_7 - серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_4;

- ОСОБА_8 - серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_6;

- ОСОБА_9 - серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_8.

- ОСОБА_10 - серії НОМЕР_9 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_10;

- ОСОБА_11 - серії НОМЕР_11 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_12;

- ОСОБА_12 - серії НОМЕР_13 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_14;

- ОСОБА_13 - серії НОМЕР_15 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_16;

- ОСОБА_14 - серії НОМЕР_17 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_18;

- ОСОБА_15 - серії НОМЕР_19 на право власності на земельну ділянку площею 0,9900 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером НОМЕР_20;

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 липня 2011 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2008 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду від 10 березня 2009 року скасовано, провадження у справі у закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У квітні 2014 року заступник прокурора Київської області звернувся в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся з позовом до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та визнання права власності та права користування земельними ділянками.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2014 року, яке набуло чинності, позов задоволено частково шляхом визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 27 березня 2009 року № 214, від 30 березня 2009 року № 220, від 01 квітня 2009 № 229, від 02 квітня 2009 № 238, від 09 квітня 2009 року № 263, від 10 квітня 2009 № 267, від 14 квітня 2009 року № 282, від 16 квітня 2009 року № 290, від 06 травня 2009 року № 356 та від 07 травня 2009 року № 357, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, які отримані на підставі вказаних вище розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації.

Позивач зазначив, що до ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_7 відчужили земельні ділянки на користь ОСОБА_5, який у свою чергу на підставі договорів дарування від 08 липня 2014 року подарував їх ОСОБА_4

Посилаючись на те, що до прийняття рішення та видачі державних актів спірні земельні ділянки перебували у власності держави і Київська обласна державна адміністрація не мала права розпоряджатися ними, вважає, що земельні ділянки незаконно вибули з державної власності, у зв'язку з чим просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки та витребувати їх з незаконного володіння відповідача - ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України у постійне користування Державного підприємства «Київське лісове господарство».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області - І. Грабець просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

За змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Водночас, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна

можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14) та від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15), яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для виконання всіма суб'єктами владних повноважень.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини виникли у 2014 році після укладення договорів дарування, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки будучи обізнаним про допущені порушення вимог закону під час вилучення спірних земельних ділянок, прокурор у червні 2009 року звернувся до апеляційного суду Київської області з апеляційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2008 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду від 10 березня 2009 року.

У травні 2010 року заступник прокурора Київської області звернувся до апеляційного суду із заявою про відкликання апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 липня 2011 року відмовлено заступнику прокурора Києво-Святошинського району Київської області у відкликанні апеляційної скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2008 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду від 10 березня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 липня 2011 року зазначені рішення суду першої інстанції скасовані із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Після скасування зазначених судових рішень до квітня 2014 року позивач жодних заходів для повернення ділянок у державну власність не вживав.

Судами вірно враховано, що дозвіл на вилучення земельних ділянок надавався Державним підприємством «Київське лісове господарство», тобто суб'єкт, в інтересах якого подано у 2009 році позов, був обізнаний про порушення своїх прав у 2007 році, оскільки останнє відповідно до положення про Державний комітет лісового господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 883, є центральним органом виконавчої влади з питань лісового, мисливського господарства та полювання, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України координує діяльність Держкомлісгоспу та у разі належного виконання ним обов'язків по контролю використанням земельних ділянок, які належали до земель лісового фонду, він мав можливість дізнатися про порушення прав держави з моменту надання ДП «Київське лісове господарство» згоди на вилучення таких ділянок з постійного користування ДП «Київське лісове господарство».

Встановивши, що позивач, як юридична особа (Кабінет Міністрів України), набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, суди дійшли правильного висновку, що його обізнаність про порушення прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, переданих на підставі розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації розпоряджень від 30 березня 2009 року, 01 квітня 2009 року, 02 квітня 2009 року, 09 квітня 2009 року, від 10 квітня 2009 року, 16 квітня 2009 року, 06 травня 2009 року закінчився відповідно 01 квітня 2012 року, 02 квітня 2012 року, 03 квітня 2012 року, 10 квітня 2012 року, 11 квітня 2012 року, 17 квітня 2012 року та 07 травня 2012 року.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності слід відраховувати з моменту укладення цивільно-правових угод, тобто з моменту передання спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_4 (08 липня 2014 року) є необгрунтованими, оскільки їх укладення не перериває та не зупиняє перебіг строку позовної давності, який розпочався з березня, квітня, травня 2009 року та закінчився у березні, квітні, травні 2012 року.

Таким чином, судами вірно зазначено, що моментом порушення прав держави в особі ДП «Київське лісове господарство» та Кабінету Міністрів України» на спірні земельні ділянки є момент їх незаконного вилучення з постійного користування ДП «Київське лісове господарство, а не момент відчуження останньому власнику, у зв'язку з чим дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області - І. Грабець - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк