АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №761/3164/15-ц Головуючий у 1 інстанції Сіромашенко Н.В.
Апеляційне провадження №22-ц/796/6054/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання нарахувати і виплатити премію та вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

30.01.2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі Концерн РРТ). В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що 08.07.2013 був прийнятий на роботу до юридичного відділу Концерну на посаду провідного юриста. Протягом серпня-листопада 2014 відповідач допустив ряд грубих порушень норм чинного законодавства України в сфері трудових відносин, колективних договорів, оплати праці та соціального забезпечення щодо позивача, а саме не у повному обсязі нарахував і виплатив йому щомісячні премії за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності, одноразові премії з нагоди державних та професійних свят за серпень-листопад 2014 року, наказом генерального директора Концерну від 30.09.2014 №443 неправомірно відсторонив його від роботи та на підставі виданого з порушенням визначеної законодавством процедури скорочення наказу генерального директора Концерну від 12.08.2014 №378 «Про скорочення штату і чисельності працівників…» наказом від 12.11.2014 №94/ок незаконно звільнив його з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, нарахувавши і виплативши йому вихідну допомогу не у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 8 липня 2013 року працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну РРТ. У Концерні створена та діє Об'єднана профспілкова організації Концерну РРТ, до складу якої входить первинна профспілкова організація, членом якої є позивач. Листом №3975/1 від 08.08.2014 Концерн РРТ повідомив Первинну профспілкову організацію про заплановане вивільнення працівників із зазначенням відповідних посад та прізвищ, а 18.08.2014 особисто під підпис повідомив ОСОБА_3 про майбутнє скорочення та ознайомив його з переліком вакантних посад.

Подання №5024/1-08 про надання згоди на скорочення позивача на ім'я Первинної профспілкової організації Концерну РРТ було направлене 23.10.2014 та 24.10.2014 отримане нею, проте, від профспілки не надійшло повідомлення про його розгляд у встановлений частинами 2, 5 ст.43 КЗпП України строк, а тому, вважаючи, що така згода виборним органом первинної профспілкової організації була надана, ОСОБА_3 наказом №94ок від 12 листопада 2014 року був звільнений із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Виходячи з того, що подання Концерну РРТ №5024/1-08 від 23.10.2014 було розглянуто Первинною профспілковою організацією Концерну лише 21.11.2014, після прийняття рішення про звільнення позивача, а також що відмова профкому в наданні згоди на його звільнення датована після спливу строку, установленого ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», враховуючи також, що відповідач виконав вимоги ст.49-4 КЗпП України щодо своєчасного повідомлення Первинної профспілкової організації Концерну РРТ про заплановане вивільнення працівників, проте, протягом трьох місяців саме Первинною профспілковою організацією Концерну не було вчинено визначених законом заходів щодо соціального захисту членів профспілки, - суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат суд вважав похідними від вимог про визнання звільнення незаконним, а позовні вимоги про донарахування та стягнення вихідної допомоги та премій - безпідставними, а тому вважав їх також такими, що не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, зокрема, на невідповідність висновків суду встановленим обставинам та порушення норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував і просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у даній справі є законність звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно зазначеної норми трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Встановлено і підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що подання Генерального директора Концерну РРТ про надання згоди на звільнення позивача №5029/1-08 від 23.10.2014 на адресу первинної профспілкової організації було отримано 24.10.2014 структурним підрозділом Концерну (відділом документозабезпечення та контролю), а не його первинною профспілковою організацією (ППО), після чого начальник цього підрозділу повідомив голові ППО Концерну за його місцем проживання про надходження листа на адресу профспілкової організації (т1ас195-201). Проте, належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання головою профспілки цього листа чи самого подання про надання згоди на звільнення позивача у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку суду не надано.

За таких обставин відсутні підстави вважати установленим факт отримання подання Генерального директора Концерну РРТ про надання згоди на звільнення позивача №5029/1-08 від 23.10.2014 (далі подання) профспілковою організацією Концерну РРТ саме 24.10.2014. Суд першої інстанції без достатніх правових підстав уважав цей факт установленим, адже такий висновок суду грунтується на недоведених обставинах, які суд уважав установленими.

Відповідно до п.15.2 Положення про об'єднану профспілкову організацію Концерну РРТ голова первинної профспілкової організації представлення її у взаємовідносинах з профкомом, іншими профкомами і організаціями; скликає і проводить засідання профкому, організовує підготовку необхідних матеріалів, підписує прийняті рішення та протоколи засідань; дає доручення членам профкому з питань діяльності Первинної профспілкової організації.

За таких обставин належних і допустимих доказів на підтвердження вручення голові первинної профспілкової організації (ППО) Концерну подання Генерального директора Концерну РРТ від 23.10.2014 №5029/1-08 суду у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку не надано, а наявні у матеріалах справи докази не дають підстав уважати цей факт установленим. Доводи представника відповідача про ухилення членів профкому від отримання подання не заслуговують на увагу, адже самі по собі ці обставини не спростовують того факту, що подання не було отримано ППО Концерну 24.10.2014.

Отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що відповідно до частин 2, 5 ст.43 КЗпП України згода органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача була надана, адже відсутні дані про те, з якого часу передбачений ст.43 КЗпП України строк для розгляду профспілковою організацією подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником та повідомлення про прийняте рішення почав свій перебіг.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що згідно відмітки на самому поданні відомо, що воно отримано ППО лише 07.11.2014, що свідчить про недотримання відповідачем передбачених ст.43 КЗпП України строків та безпідставності його висновку вважати наявною згоду профспілкового органу на розірвання трудового договору зі ОСОБА_3 на день його звільнення 12.11.2014.

Отже, встановлено, підтверджується наявними у матеріалах справи належними і допустимими доказами і не заперечується відповідачем, що станом на 12.11.2014 була відсутня згода профспілкового комітету ППО Концерну про звільнення ОСОБА_3 за п.1 ст.40 КЗпП України, що подання Генерального директора Концерну РРТ від 23.10.2014 №5029/1-08 розглянуто первинною профспілковою організацією лише 21.11.2014 і в цей же день на адресу відповідача надійшло її рішення про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору зі ОСОБА_3 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. За таких обставин висновок суду першої інстанції про дотримання відповідачем законодавства України про працю при звільненні позивача не грунтується на нормах матеріального закону (ст.40,43 КЗпП України).

Рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є підставою для поновлення його на роботі (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі грунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.235 КЗпП України одночасно з рішенням про поновлення на роботі підлягає вирішенню питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, рішення про виплату середнього заробітку приймається за весь період вимушеного прогулу.

Вини ОСОБА_3 у розгляді справи судом першої інстанції протягом 30.01.2015 - 31.05.2016 не встановлено, а тому середній заробіток підлягає йому виплаті за весь період вимушеного прогулу.

Питання про розмір суми, що підлягає виплаті позивачу, підлягає вирішенню на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (Порядок). Відповідно до п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню; оскільки звільнення позивача відбулося 12.11.2014, обчислення слід робити виходячи з виплат за вересень-жовтень 2014 року.

Згідно даних розрахункових листків позивача за вересень і жовтень 2014 року та виходячи з положень пунктів 2, 3, 5, 8 Порядку, середньоденна заробітна плата підлягає визначенню шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. При цьому сторони не заперечували, що оскільки позивач з 30.09.2014 був відсторонений від роботи і фактично її не виконував з поважних причин, проте, відповідач здійснив виплати позивачу за 12 фактично відпрацьованих робочих днів плюс один день відсторонення (30.09.2014) - всього 13 робочих днів за вересень 2014 року та 23 робочі дні за жовтень 2014 року, - для розрахунку підлягають врахуванню фактичні виплати позивачу за вересень в сумі 3527,81грн та 6315,35грн за жовтень (т1ас118,119, т2ас1,2, т3ас218-219): (3527,81грн + 6315,35грн) : (13 роб. днів + 23 роб. дні) = 9843,16грн : 36 роб. днів = 273,42грн - це середньоденна заробітна плата позивача.

Період вимушеного прогулу становить з 12.11.2014 по 31.05.2016 і дорівнює 392 роб. дні. Отже, розмір середнього заробітку за період вимушеного прогулу становитиме 273,42грн х 392 роб. дні = 107180,64грн. Від вказаної суми підлягає відрахуванню виплачена позивачу при звільненні вихідна допомога в сумі 5945,63грн (т1ас120): 107180,64грн - 5945,63грн = 101235,01грн - це розмір виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з поновленням його на роботі.

Оскільки встановлено, що звільнення позивача відбулось з порушенням його законних прав, і сам цей факт дає підстави вважати, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, - обгрунтованими є і позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237№КЗпП України. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить зі встановлених обставин справи, характеру і обсягу страждань позивача, їх тривалості, витрачених ним зусиль для відновлення своїх порушених прав та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_3, то в цій частині суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення спору і на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, дав їм належну оцінку у відповідності до правил ст.212 ЦПК України і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для їх задоволення. Доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують, на їх правильність не впливають і не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення указаних позовних вимог; в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307-309,313-316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Скасувати наказ Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення №94/ок від 12 листопада 2014 року «Про припинення трудового договору (контракту)» зі ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 12 листопада 2014 року. Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_3 101235,01грн (сто одну тисячу двісті тридцять п'ять грн 01 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000,00грн (одну тисячу грн) на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 102235,01грн (сто дві тисячі двісті тридцять п'ять грн 01 коп.).

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь держави 1022,35грн (одну тисячу двадцять дві грн 35т коп.) судового збору.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

03110 м. Київ, вулиця Солом'янська, 2-а

Справа №761/3164/15-ц Головуючий у 1 інстанції Сіромашенко Н.В.

Апеляційне провадження №22-ц/796/6054/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання нарахувати і виплатити премію та вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія, керуючись ст.ст.218,317 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року в частині скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Скасувати наказ Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення №94/ок від 12 листопада 2014 року «Про припинення трудового договору (контракту)» зі ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 12 листопада 2014 року.

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_3 101235,01грн (сто одну тисячу двісті тридцять п'ять грн 01 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000,00грн (одну тисячу грн) на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнути 102235,01грн (сто дві тисячі двісті тридцять п'ять грн 01 коп.).

Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь держави 1022,35грн (одну тисячу двадцять дві грн 35т коп.) судового збору.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна