Справа №: 343/1773/15-ц
Провадження №: 2/0343/24/16
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді Монташевич С. М.,

секретарів Лукань О.З., Шикор Г.В.,

з участю адвокатів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовною заявою ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: реєстраційна служба Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 січня 2001 року ОСОБА_7, державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори за реєстром № Д-129 в частині спадкування ОСОБА_5 1/2 частини квартири № 5 в м. Долина, вул. Оболонська, 1 Івано-Франківської області; встановити факт прийняття нею спадщини після смерті мами ОСОБА_8, яка померла 13 липня 1999 року в м. Долина Івано-Франківської області; визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири; зняти в реєстраційній службі Долинського РУЮ 1/2 частину вищевказаної квартири, зареєстровану за ОСОБА_5В на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 13.07.1999 року після смерті її матері ОСОБА_8, яка постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина. До спадкового майна входила квартира № 5, яка знаходиться за вищевказаною адресою та належала спадкодацю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04 грудня 1992 року виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області. Вона та відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, є спадкоємцями першої черги. У 2014 році їй стало відомо про існування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 січня 2001 року, згідно якого після смерті матері на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було оформлено по 1/2 частині квартири. Проте відповідачка ОСОБА_5 в шестимісячний строк не зверталася в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини. Крім формальної прописки, остання ні на день смерті матері, ні в шестимісячний строк після її смерті не володіла квартирою, не жила в ній, не користувалася нею, тобто не вчиняла жодних дій по управлінню цією квартирою. Натомість, вона, як спадкоємець за законом, фактично прийняла спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим майном. В шестимісячний строк з дня смерті мами, а саме у серпні 1999 року, вона забрала з її квартири належне їй майно: дві хустки, два шарфи, наручний годинник, сумку, вишиту доріжку, вишиту малу подушку, емальовану каструлю, шість ложок з нержавіючого металу, фарфорову посуду у вигляді бочки, фотоальбом, якими володіє до цього часу. Оскільки вона прийняла частину спадщину, то відповідно до положень ст. 549 ЦК України 1963 року та п. 208 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вважається такою, що прийняла всю спадщину. Таким чином, після смерті матері спадщину прийняли вона та її батько ОСОБА_6, який проживав з спадкодавцем на день смерті, тому кожен з них має право на 1/2 частину спадкової квартири. У 2015 році вона звернулась у Долинську міську державну нотаріальну контору для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто на частку маминої квартири. Постановою від 31.07.2015 р. нотаріус відмовив їй у видачі такого свідоцтва у зв'язку з видачею ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом: по 1/2 частині спадкової квартири, грошових вкладів в Ощадбанку та пропуском нею шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 січня 2001 року, в частині визнання за ОСОБА_5 права на ? частину квартири в м. Долина по вул. Оболонська, 1/5, слід визнати недійсним, та визнати за нею право власності на цю частку квартири, як за спадкоємцем, який прийняв спадщину. Просила також поновити строк позовної давності для звернення до суду з вищевказаною вимогою, який вона пропустила з поважної причини.

Позивачка ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлений позов підтримала, зіславшись на вищевикладені обставини. Додатково пояснила, що після смерті матері, у серпні 1999 року вона, як дочка, за згодою батька забрала для особистого володіння належне покійній майно, а саме: дві хустини, два шарфи, наручний годинник, сумку, вишиту доріжку, малу подушку, емальовану каструлю, ложки, фарфорову бочку, фотоальбом, тобто фактично прийняла спадщину. Вона з заявою до нотаріуса не зверталася, хоча ніяких перешкод для цього не було, оскільки вважала, що в квартирі ще проживає батько, остання належить йому і тільки після його смерті буде поділена між нею та сестрою. На момент смерті матері з нею проживав тільки батько, ні вона, ні сестра з ними не жили. За рік до смерті мама тяжко хворіла, тому вони з сестрою приходили до неї та здійснювали за нею догляд. Після її смерті вона також приходила на квартиру, спілкувалася з татом. В кінці 2014 року після перенесеної операції батько переїхав жити до неї. Про те, що він з її сестрою оформили спадщину та уклали договір дарування, вона дізналася тільки у 2014 році під час розгляду справи за позовом її батька про визнання недійсним договору дарування частки вищевказаної квартири, де вона була свідком. Крім того, ознайомившись зі спадковою справою, їй стало відомо, що ОСОБА_5 у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася та не проживала у спадковій квартирі, тому тільки вона, як особа, яка фактично прийняла спадщину, та її батько, як такий, що постійно проживав у квартирі, є спадкоємцями вищеописаної квартири. Просили позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_3 позов визнала, не заперечила проти його задоволення, вказавши, що ОСОБА_4 через 40 днів після смерті мами, забрала з квартири деякі її речі, що підтвердив її довіритель. При цьому він зазначив, що фото, яке надано для оформлення пам'ятника, було з паспорта, а не з фотоальбому.

Будучи викликаним для дачі особистих поясненнь, відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після смерті його дружини, пам`ятає, що в теплу пору, коли в нього були іменини, ОСОБА_4 забирала з шафи якісь речі: хустки, сумку, вишивку, годинник, виварку для закваски капусти. Діти могли брати все, що хотіли. Фото на пам'ятник покійної дружини він мав, оскільки у нього воно було з того часу, як вони переробляли паспорти. Його пояснення в судовому засіданні були обмежені за клопотанням позивачки, яка вказала на погіршення стану його здоров'я, у зв`язку з чим відповідачка ОСОБА_5 та її представники були позбавлені можливості задати останньому всі запитання.

Відповідачка ОСОБА_5, її представники ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні у зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження факту прийняття позивачкою спадщини в порядку ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. ОСОБА_10 вказує на те, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки у шестимісячний строк, а саме у серпні 1999 року, забрала з квартири, де проживала мама, належне їй спадкове майно. Однак відсутні будь-які докази, що це майно належало особисто матері, оскільки до дня смерті дружини подружжя ОСОБА_6 проживало однією сімєю, ніякого поділу між ними не було, тому предмети домашньої обстановки є їх спільною сумісною власністю. Крім того, у квартирі були речі, придбані сім`єю ОСОБА_5, однак поділу ніколи між нею та батьками не було, вони всім користувалися разом, як і разом з мамою вишивали подушки, салфетки, тощо. Щодо особистих речей (2 хустини, 2 шарфи, наручний годинник, сумка), то жодної ідентифікації їх як речей, які належали особисто матері, не було проведено. Речі та предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку, про які вказує ОСОБА_4, знаходились у квартирі АДРЕСА_1 як після смерті матері, так і після отримання нею та батьком свідоцтва про право на спадщину за законом. Більше того, дані предмети були фактично викрадені позивачкою із квартири після прийняття Долинським районним судом рішення від 20.03.2015 р. у справі №343/3086/14-ц за позовом ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири. ОСОБА_4 у цій справі, давши пояснення в якості свідка, здійснювала представництво інтересів позивача - їхнього батька. В ході розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанції було зясовано та встановлено, що до дня смерті матері ОСОБА_8 та на час її смерті у квартирі АДРЕСА_2 проживали та були зареєстровані батько та вона. Після смерті матері вони звернулися до державної нотаріальної контори та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивачка ОСОБА_4 жодних дій з цього приводу протягом 16 років не вчиняла.

Після укладення договору дарування квартири ОСОБА_6 залишився проживати у даній квартирі, з місця реєстрації знятий не був. Вона в той час перейшла проживати до будинку батьків чоловіка. При цьому вона не перестала опікуватися батьком, саме вона забезпечувала його лікування та догляд, утримувала в належному стані квартиру. Позивачка почала навідувати батька лише з 2014 року. З того часу її з батьком стосунки погіршились, вона була позбавлена можливості як раніше навідувати батька та допомагати йому по господарству, доглядати за ним, слідкувати за станом його здоровя. Водночас, ОСОБА_4, як старша сестра, отримала повний доступ до квартири, чим і скористалась, оскільки влітку 2015 року, а не у липні 1999 року, забрала вказані нею у позові предмети домашнього вжитку.

Позивачка, починаючи з квітня 2014 року знала про існування спадкової справи №19/2001, однак в Долинську міську державну нотаріальну контору звернулася для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкової квартири лише у липні 2015 року, тобто більше як через рік, пропустивши шестимісячний строк з дня коли, за її словами, вона довідалася про існування свідоцтва про право на спадщину за законом, та через 16 років після дня відкриття спадщини, пропустивши шестимісячний строк з того моменту, коли могла і повинна була дізнатися про право на оформлення спадщини.

У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.07.2015 р. зазначено, що ОСОБА_4 на день смерті спадкодавця ОСОБА_8 не проживала в спадковій квартирі і фактично не вступила в управління спадковим майном. Нею не подано у встановлений шестимісячний строк заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. У 2001 році вже були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру їй, як доньці, та батькові, як чоловіку покійної нині матері, оскільки вони проживали із спадкодавцем та фактично прийняли спадщину, вступили в управління майном, проживаючи у квартирі та утримуючи її. Заявниці ОСОБА_4 роз'яснено, що вона вправі оскаржити постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії шляхом звернення до суду із відповідним позовом. Однак станом на сьогоднішній день позивачка даним правом не скористалась, постанова нотаріуса є діючою.

Відповідачка та її представник ОСОБА_9 просили також застосувати строк позовної давності, оскільки він пропущений без поважних причин, що є підставою для відмови у позові. Витрати по справі стягнути з позивачки.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши здобуті в судовому засiданнi докази в їх сукупностi, вважає, що даний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 2 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 29.11.1991 року у справі "ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадшини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української УРСР.

Статтею 548 ЦК УРСР (1963 року, що діяла на час виникнення правовідносин) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Положеннями статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилася.

Відповідно до ст. 533 ЦК УРСР предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 04 грудня 1992 року житловий будинок № 5 (28/100) з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Долина, вул. Оболонська, 1, належить ОСОБА_8 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Долинської міської Ради народних депутатів № 359 від 12 листопада 1992 року. Даний будинок зареєстрований Івано-Франківським ОБТІ на праві особистої власності за ОСОБА_8 та записаний в реєстрову книгу № 6 за реєстровим № 1654 від 04 грудня 1992 року (т. 1 а.с. 16).

Світлокопією свідоцтва про смерть серії І-НМ № 199984 від 03.12.2014 р. підтверджується, що ОСОБА_8 померла 13 липня 1999 року (т. 1 а.с. 9).

29.12.2000 р. Івано-Франківським обласним ОБТІ ОСОБА_6 була видана довідка-характеристика № 2102 для пред'явлення в державну нотаріальну контору на предмет оформлення спадщини (т. 1 а.с. 17).

Як встановлено в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_8 на підставі заяв відповідачів до нотаріуса про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом була заведена спадкова справа. Позивачка ОСОБА_4 не зверталась із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 30.01.2001 року спадкоємцями майна ОСОБА_8, померлої 13.07.1999 р., є в рівних частках кожний: чоловік ОСОБА_6, дочка ОСОБА_5, які мешкають в м. Долина, вул. Оболонська, 1/5 Івано-Франківської області. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з трьохкімнатної квартири за № 5, житловою площею 44,2 кв.м, загальною площею 69,7 кв.м, в будинку за № 1 по вул. Оболонській в м. Долина Івано-Франківської області, та грошових вкладів з процентами та компенсаційними сертифікатами, що знаходиться в філії Долинського відділення Ощадбанку № 6343/033. У свідоцтвах мається відмітка, що відповідно до п. 16 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів "Про державне мито" ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були звільнені від сплати держмита як такі, які звернулися за отриманням свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з проживанням разом із спадкодавцем протягом шести місяців з дня його смерті (т. 1 а.с. 138, 139).

Як вбачається з положень п. 13 Інструкції вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14.06.1994 р., яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 р. за № 152/361 та була чинна до 03.03.2004 року, тобто в час видачі вищевказаних свідоцтв про право на спадщину, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР ). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки чи інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину.

В судовому засіданні позивачка ствердила, що після того, як їй стало відомо, що після смерті мами їй нічого не залишилося у спадок, вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.07.2015 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_3, оскільки строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла 13.07.1999 р., пропущений і по даній спадковій справі вже видані свідоцтва про право на спадщину. Отримане в спадщину майно ОСОБА_6 подароване іншій особі. Також у постанові зазначено, що спадкоємець ОСОБА_4 на день смерті спадкодавця не проживала у спадковій квартирі і фактично не вступила в управління спадковим майном. У шестимісячний термін не подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 19).

Завідуюча Долинської районної нотаріальної контори ОСОБА_12 в судовому засіданні вказала, що після смерті ОСОБА_8 на підставі однієї заяви від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 27 січня 2001 року була заведена спадкова справа № 19. Своїми підписами у заяві останні ствердили, що вони двоє фактично вступили в управління спадковим майном, оскільки проживали в спадковій квартирі і продовжували проживати в ній після смерті спадкодавця. Запис у паспорті про приписку у спадковій квартирі є підставою вважати, що особа вступила в управління спадковим майном. Іншої заяви по цій спадковій справі не було. Згідно інструкції, якою керуються нотаріуси у своїй роботі, документи спадкової справи знищені, оскільки вони зберігаються тільки 10 років. При матеріалах справи залишені свідоцтва про право на спадщину, правовстановлюючі документи і довідки про обтяження. В межах даної спадкової справи були видані свідоцтва на квартиру № Д-129 та на грошові вклади - № Д-128. ОСОБА_5 в цих свідоцтвах ідентифікована як мешканка м. Долина, вул. Оболонська, 1/5.

ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини у липні 2015 року, тому 31.07.2015 року вона винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва, оскільки свідоцтва видані, нема документів про вступ заявниці у спадщину.

Позивачка просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30.01.2001 р. державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори за реєстром № Д-129, в частині спадкування ОСОБА_5 1/2 частини квартири № 5 в м. Долина по вул. Оболонська, 1, так як остання у квартирі на день смерті спадкодавця та після її смерті не проживала, лише формально була в ній прописана та не зверталася у нотаріальну контору з заявою про прийнтяття спадщини. Однак дані твердження ОСОБА_4 спростовані в судовому засіданні та суперечать вище описаним вимогам чинного на той час законодавства.

Зокрема, як вказали в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 та її представники, вона проживала до та після смерті своєї мами у квартирі батьків. Коли ОСОБА_8 захворіла, вона здійснювала догляд за нею, так як мати останні місяці життя була лежачою, потребувала особливої турботи та догляду. Саме там народилися її діти, звідти вона ходила на роботу, а діти - до школи. Її чоловік працював сезонно за межами України, більшість часу його не було вдома. Коли він приїжджав, вона могла залишитися ночувати у його батьків, де їм виділили одну кімнату, проте умов для сім`ї з двома дітьми там не було. Вони приходили в с. Новичка обробляли невелике господарство, яке там тримали, однак основним місцем її проживання з дітьми була квартира № 5 в м. Долина по вул. Оболонській, 1. В село Новичка її сім`я переїхала проживати, коли пройшло значно більше року після смерті матері, однак продовжували постійно приїжджати до батька, допомагали йому в утриманні квартири в належному стані.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулися в нотаріальну контору із заявою з метою оформлення своїх спадкових прав і підписами в цій заяві вони підтвердили, що тільки вони прийняли спадщину, вступили в управління та володіння спадковим майном.

Факт проживання та реєстрації ОСОБА_5 в квартирі № 5 в м. Долина по вул. Оболонська, 1 підтверджується також світлокопією будинкової книги для прописки громадян, згідно якої остання постійно зареєстрована в цій квартирі, в тому числі в період 6 ти місяців після смерті спадкодавця. До даної квартири були зареєстровані й діти відповідачки: ОСОБА_13 та ОСОБА_14, місце проживання яких реєструвалося за місцем проживання їх матері (т. 1 а.с. 46 -50).

Про те, що відповідачка ОСОБА_5 проживала у вищевказаній квартирі як до, так і після смерті матері ОСОБА_8 підтвердили в судовому засіданні свідки.

Зокрема, ОСОБА_15, будучи допитаним в якості свідка, підтвердив, що його дружина з дітьми проживала у своїх батьків, доглядала хвору маму, а після її смерті здійснювала догляд за татом, тому він подарував їй частину квартири. Після їхнього одруження його батьки виділили для них маленьку кімнату у своєму будинку, однак ОСОБА_5 з свекрухою не ладнала, а оскільки він більшість часу був за кордоном, тому вона фактично проживала у своїх батьків. Коли він приїжджав, інколи ночував у Долині в дружини, а деколи вона - у нього в селі. Тільки у 2003 -2004 роках відповідачка переїхала жити в с. Новичка.

Свідок ОСОБА_16, яка є дочкою ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що вона народилася та проживала в м. Долина. Від квартири її діда й баби була близько розташована школа, до якої вона ходила. Та й мама працювала неподалік у садочку, тому їм було зручно жити саме у цій квартирі. Крім того, у будинку батьків її тата їм виділили тільки одну невеличку кімнату, там не було умов для проживання, тому вони на Загір'ї не жили, а їздили туди тільки тоді, коли приїжджав тато. Останні півроку її бабуся тяжко хворіла і потребувала стороннього догляду. Коли вона була у 6 класі, їм виділили у будинку на Загір'ї ще одну кімнату, після чого вони переїхали жити до тата. Однак і надалі продовжували навідувати дідуся.

У виписці з історії хвороби № 508 від 2000 року як адреса проживання ОСОБА_14 (на даний час ОСОБА_16В.) зазначено м. Долина , вул. Оболонська, 1/5 (т. 1 а.с. 207, 208).

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні підтвердив, що з ОСОБА_14 він вчився у школі-садочку "Берізка". У молодших класах вона проживала ІНФОРМАЦІЯ_2. Він також жив на цій вулиці. Вони зустрічалися, коли йшли до школи і повертались разом додому.

Свідок ОСОБА_18 суду вказала, що знає ОСОБА_14 та її маму ще з дитинства. Пам'ятає як ОСОБА_14 її бабуся ОСОБА_8 приводила та забирала зі школи. ОСОБА_19 завжди господарювала у квартирі по вул. Оболонській в м. Долина. Після смерті бабусі вони і далі продовжувати жити у цій квартирі.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що вона є однокласницею ОСОБА_5 Їй відомо, що ОСОБА_5 після одруження проживала у квартирі батьків приблизно до 2003 року. У цій квартирі виросли її діти. Останні ходили у початкову школу «Берізка», а їх мама працювала у садочку "Сонечко", що неподалік, тому їй зручно було жити у батьків. Чоловік ОСОБА_5 жив у своїх батьків. Коли її мама була лежачою, ОСОБА_5 було дуже тяжко, оскільки її треба було помити, нагодувати. ОСОБА_21 не було. Через декілька років після смерті матері відповідачка з дітьми переїхала жити до чоловіка. ОСОБА_22 померла у липні 1999 року.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сім'ї ОСОБА_8. Коли їхня мама була лежача, доглядала її ОСОБА_22, ОСОБА_21 не було. ОСОБА_5 з дітьмии дуже набідувалася біля лежачої мами. Коли батько ОСОБА_6 став не годен, втому числі через зловживання спиртним, появилася ОСОБА_4, яка забрала його додому і почала домагатися квартири.

Протилежні показання суду дали заявлені позивачкою свідки ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 та ОСОБА_28 Вони вказали, що ОСОБА_5 після одруження не проживала у квартирі батьків. Однак їхні покази спростовані в судовому засіданні вищеописаними поясненнями свідків, які були послідовними та опиралися на певні факти, а також письмовими доказами про місце проживання та реєстації відповідачки. Крім того, стверджуючи, що ОСОБА_5 не проживала після свого одруження з батьками, вони не могли ствердно вказати, коли саме остання переїхала проживати на постійно до свого чоловіка (відповідачка дійсно переїхала проживати до чоловіка, але це мало місце вже після 2003 року, до того часу вона проживала у квартирі своїх батьків, інколи ночувала у батьків чоловіка), не могли пояснити, чим можуть підтвердити даний факт. В більшості це пояснення з чужих слів або зроблені висновки по одному епізоду (відсутність ОСОБА_5 у батьківській квартирі під час приїзду карети швидкої допомоги або слова батька, однак, коли він їм про це повідомив, не відомо, оскільки дійсно в даний час відповідачка проживає окремо). Водночас даним свідкам, які стверджували, що добре знайомі з сім`єю ОСОБА_6, не було відомо про такі події в їхньому житті, як тяжка хвороба ОСОБА_8, її період, хто доглядав за нею, а після її смерті - за батьком, який спосіб життя вів останній, вони не були в той період у їх квартирі (за виключенням похорону), а відповідно не могли бачити, чи знаходяться речі ОСОБА_5 та її дітей у ній, не знали, а тільки могли припускати, хто несе витрати разом з батьком по її утриманню. А ОСОБА_25, даючи показання про те, що ОСОБА_5 з 1987 року проживає у будинку її матері в с. Новичка, підтвердила факт неприязних відносин між ними через судові спори, які тривають між нею та чоловіком останньої з приводу батьківського будинку. З викладених підстав суд не може вважати показання вище перелічених свідків належними та достатніми доказами того, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину після смерті матері. Не свідчить про це і долучена позивачкою довідка Долинського ВУВКГ № 5 від 20.01.2016 р. (т. 1 а.с. 177), оскільки в ній не обґрунтовано, чому нарахування за послуги проводилося до 1999 року на двох осіб, а з липня 1999 року на одну, оскільки такі дані суперечать відомостям наявним у вищеописаній будинковій книзі, в якій міститься інформація про кількість осіб, які проживали разом з ОСОБА_6М у вказаний період у квартирі по вул. Оболонська, 1/5, м. Долина. Крім того, у довідці відсутня інформація про те, за якою адресою йому надаються послуги з водопостачання. А тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 січня 2001 року за реєстром № Д-129, в частині спадкування ОСОБА_5 1/2 частини квартири № 5 в м. Долина, вул. Оболонська, 1. Останнє видане особам, які фактично прийняли спадщину, подали належні та допустимі докази з приводу цього, що відповідало вимогам ЦК УРСР 1963 р. та Інструкції вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14.06.1994 р. А тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_29 судом встановлені наступні обставини:

ОСОБА_29 являється дочкою ОСОБА_6, відповідача по справі, та ОСОБА_8, померлої 13.07.1999 р. Ні до смерті спадкодавця, ні після смерті, позивачка у належній матері квартирі не проживала, з заявою про прийняття спадщини в період з 1999 року по 2015 рік до нотаріуса за місцем відкриття спадщини не зверталася. Однак вона вважає, що прийняла спадщину, оскільки вступила у володіння частиною майна спадкодавця, а саме володіє деякими її особистими речами та речами домашнього вжитку.

На підтвердження факту прийняття спадщини позивачка долучила до матеріалів справи фотосвітлини (т. 1 ьа.с. 21-35), на яких зображені речі, які, за її словами, вона зі згоди батька в шестимісячний строк з дня смерті мами забрала з її квартири. Дані речі були оглянуті в судовому засіданні. Серед них були речі домашнього вжитку - вишита доріжка та вишивка, яка повинна нашиватися на малу подушку, емальована каструля, ложки з нержавіючого металу, фарфорова бочка, та особисті речі - дві хустки, два шарфи, наручний годинник, сумка, а також фотоальбом з написом, адресованим ОСОБА_8, в якомі містилися сімейні світлини сім`ї ОСОБА_8: батьків, дітей, тощо. Проте суду не надано доказів того, що вказані речі належали особисто спадкодавцю.

У квартирі разом із ОСОБА_8 проживав її чоловік та дочка ОСОБА_29 За її життя жодного поділу майна, речей між ними не було, вони разом господарювали, купляли речі, необхідні в побуті, вишивали, тому предмети домашньої обстановки є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, згідно ст. 533 ЦК УРСР 1963 року предмети домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно із спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року.

Позивачка не проживала разом із матірю протягом року до її смерті, чого вона не заперечила в судовому засіданні, а відповідно не могла бути спадкоємцем речей домашнього вжитку. Ці предмети успадкували відповідачі по справі, а відповідно батько на законних підставах розпорядився частиною з них, віддавши їх своїй дочці ОСОБА_30.

Щодо особистих речей та визначення часу, коли вони були забрані зі спірної квартири, то на підтвердження даних обставин позивачка посилається на показання свідків, а саме свого сина та сусідів.

Так, свідки ОСОБА_31 та ОСОБА_32 в судовому засіданні вказали, що 15 серпня 1999 року вони справляли день народження на подвір'ї будинку № 1 по вул. Оболонська в м. Долина. ОСОБА_21 вони бачили ОСОБА_4, яка взяла з квартири деякі мамині речі: шарфи, годинник, альбом, який був зелений або бордовий, вишивки, а її чоловік та син несли каструлю та зелену виварку.

Однак, як позивачка, так і відповідачка, а також вказані свідки не заперечили того, що вони не тісно спілкувалися з ОСОБА_8, оскільки ті були замкнуті, ОСОБА_6 не хотів, щоб його діти ходили до сусідів, а останні до них. Навіть коли померла ОСОБА_8, вони питали дозволу в її чоловіка, чи можуть прийти на смертини до них у квартиру. Їм не було відомо про те, коли ОСОБА_33 захворіла, скільки часу була в лежачому стані, коли одружилися їхні діти, а відповідно залишається сумнівним, як зі всього життя сусідки та її сім`ї їм відома тільки конкретна дата, коли ОСОБА_4 несла певні речі у кульку з батьківської квартири та через 16 років вони можуть описати їх, хоча вони і не мають особливих прикмет.

Свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні вказав, що він є сином ОСОБА_4 На день смерті бабусі з нею проживав ОСОБА_6, а його батьки проживали окремо. Після смерті ОСОБА_8 його мама протягом тижня забрала деякі її речі з квартири. Він тоді приїжджав бусом та допомагав матері. Пам'ятає виварку. Позивачка брала й інші речі. Серед них був альбом зеленого кольору. ОСОБА_21 їх бачили ОСОБА_31 та ОСОБА_32

Натомість відповідачка та її представники, а також свідок ОСОБА_16 зазначають, що речі домашнього вжитку, фотоальбом знаходилися у квартирі спадкодавця ще декілька років, а коли у 2015 році почали пропадати без їх відома, вони повідомляли в міліцію, про що свідчать відповідні висновки працівників Долинського РВ УМВС України по їх заявах (т. 1 а.с. 118, 119, 172, 173). Щодо особистих речей, останні вказали, що годинник ОСОБА_8 подарувала своїй дочці ОСОБА_30 ще за життя, хустини, представлені позивачкою, не належали спадкодавцю: кольорова їхньої тітки, в чорній були інші їхні родичі на похороні матері, що вбачається із фотосвітлин з похорону. Щодо сумочки, то в ній зберігалося волосся, яке підстригли у дочки ОСОБА_5, а відповідно вона ніяк не могла бути забрана після похорону, а знаходилися тривалий час у шафі, яку ОСОБА_8 закривали на ключ. Позивачка почала провідувати батька та дістала вільний доступ до квартири, в якій він проживав, з 2014 року, чим і скористалася, вивізши частину речей та сфотографувавши речі, які знаходилися в цій квартирі.

Показання вищеописаних свідків є суперечливими між собою та не співпадають з іншими доказами. Так, відповідач ОСОБА_6 зазначив, що ОСОБА_4 брала з його дозволу речі з квартири, коли у нього були іменини, а, як відомо, іменини ОСОБА_6 28 липня. Натомість позивачка та свідки ОСОБА_31 та ОСОБА_32 вказують, що речі ОСОБА_31 забирала у серпні 1999 року. Її ж син свідок ОСОБА_34 казав, що вони забирали речі через тиждень після смерті баби (померла 13 липня 1999 року), тобто 20 липня. Також існують суперечності щодо опису цих речей та їх кількості, хто та що ніс, хто був присутній у квартирі, коли позивачка забирала речі з неї для особистого володіння.

Таким чином, позивачкою в судовому засіданні не доведено, що вказані нею речі є особистою власністю ОСОБА_8, не наведено жодної ідентифікуючої ознаки особистих речей, що давало б підстави однозначно вважати, що вони належали саме спадкодавцю, хоча відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Інших доказів, які би свідчили про прийняття спадщини позивачкою після смерті ОСОБА_8, в тому числі таких, що передбачені п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суду не надано, а відповідно відсутні підстави для встановлення факту прийняття нею спадщини, тому у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити за недоведеністю.

Позовні вимоги про визнання права власності на ? частину квартири № 5, яка знаходиться в м. Долина по вул. Оболонська, 1, та зняття в реєстраційній службі Долинського РУЮ ? частини вищевказаної квартири, зареєстрованої на ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є похідними та прямо пов`язані з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 січня 2001 року державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори за реєстром № Д-129, в частині спадкування ОСОБА_5 1/2 частини вказаної квартири № 5 в м. Долина, вул. Оболонська, 1 Івано-Франківської області та встановленям факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті мами ОСОБА_8, яка померла 13 липня 1999 року в м. Долина Івано-Франківської області, а тому, оскільки в цій частині позову відмовлено, тому і відсутні підстави для задоволення похідних вимог.

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити повністю.

При вирішенні питання про застосування строків позовної давності, суд враховує те, що спірні правовідносини виникли 13.07.1999 року, а загальний строк позовної давності 3 роки, передбачений ст. 71 ЦК УРСР 1963 р., сплив 13.07.2002 року, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 5 «Позовна давність» ЦК УРСР 1963 р.

Статтею 80 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позовна давність за своєю природою є матеріально-правовим строком. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю чи недоведеністю матеріально-правової вимоги.

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Так як суд встановив, що право позивачки не порушено в даному спорі та відмовив у задоволенні її вимог, то доводи сторін про застосування строку позовної давності не є слушними.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, ст. 1 Протоколу № 2 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. 184 ЦК України, ст.ст. 71, 75, 80, 548, 549, 533 ЦК УРСР 1963 року, п. 16 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, керуючись ст.ст. 213-215, 223 ЦПК України, -

РIШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: реєстраційна служба Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: