Справа № 344/2389/15-ц
Провадження № 22-ц/779/711/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.-Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, апелянта ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та прийняття обов`язкової частки, визнання частково недійсними заповіту та свідоцтва про прийняття спадщини, визнання права власності на земельну ділянку та будинковолодіння за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 в 1984 році. Протягом часу перебування в шлюбі у сторін були спільні сімейні інтереси, спільний бюджет, спільне ведення господарства. До 1999 року позивач та ОСОБА_6 проживали в квартирі АДРЕСА_1. Перебуваючи в шлюбі, спільно, за спільні кошти вони будували будинок АДРЕСА_2. В 1999 р. позивач та ОСОБА_6 вселились в спірний будинок, який було прийнято в експлуатацію. Будинок побудовано на земельній ділянці, приватизованій ОСОБА_6 в 1995 році, яка на думку позивача передана подружжю спільно. Спірне майно зареєстровано подружжям на ОСОБА_6 у зв`язку виконанням позивачем роботи, на умовах повної матеріальної відповідальності. 17/03/2010 р. шлюб сторін розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжили спільно проживати та спільно вести господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина ОСОБА_6, у зв'язку з її смертю, яку прийняла відповідачка та, на ім`я якої видано свідоцтво про прийняття спадщини на спірний будинок та земельну ділянку. Позивач вважає, що він є власником 1/2 частки в праві на спірний будинок, на земельну ділянку. Також позивач вважає, що він належить до числа осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині ОСОБА_6 А тому просив суд встановити факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_6 з часу після розірвання шлюбу, встановити факт прийняття обов`язкової частки в спадщині ОСОБА_6, визнати: частково недійсним заповіт ОСОБА_6, частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в частині оформлення 5/8 часток в праві на спірний будинок та земельну ділянку на відповідачку, визнати право власності за позивачем на 5/8 часток в праві на спірний будинок та земельну ділянку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частки в праві на будинковолодіння будинок АДРЕСА_2 та, на 1/2 частки в праві на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку.

Визнано недійсними: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24/06/2015 р. Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4, зареєстроване в реєстрі за №2-756, в частині оформлення права власності на належну ОСОБА_2 1/2 частки в праві на будинковолодіння будинок АДРЕСА_2 та, на 1/2 частки в праві на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що зареєстровано в реєстрі за №2-758 та реєстрації права власності на будинковолодіння за №01 і, права власності на вказану земельну ділянку, що здійснені на підставі зазначеного свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом;

В решті позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, апелянт ОСОБА_4 зазначає, що що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу з позивачем, але оформлена на ім`я її матері. Надавала матері грошові кошти, які використані на будівництво будинку для двох сімей, для сім`ї матері і для себе. Після розірвання шлюбу позивача та матері відповідачки у них не було спільного бюджету. Матір відповідачки приватизувала земельну ділянку, на якій стоїть будинок. Після розірвання шлюбу позивача та матері відповідачки у них постійно були спори. Позивач іноді ночував у матері відповідачки, іноді в іншому місці. Позивач нічого не вклав в спірний будинок. Матір відповідачки платила позивачу за консультації по будівництву. Позивач жив в окремому кутку в спірному будинку, а свою квартиру здавав в найм. Після розірвання шлюбу матір відповідачки допускала позивача в будинок щоб в будинку був хтось присутній. Після розірвання шлюбу матір відповідачки проганяла позивача, але не могла вигнати бо треба було судитись. Матір відповідачки скаржилась на те, що позивач отруює її. Відповідачка висилала позивачу гроші, щоб він здійснював догляд за її матір`ю. Колишня дружина позивача також платила йому за догляд. Позивач та матір відповідачки не жили однією сім`ю після розірвання шлюбу. Будинок оформлено на матір відповідачки. Позивач лише возив матір відповідачки в лікарню і лише з метою, щоб її не було вдома.

Вказує також, що суд першої інстанції проігнорував покази свідків, згідно яких ОСОБА_2 не приймав участі як член сімї у будівництві будинку, а по факту був найманим працівником і одержував кошти від неї та та від ОСОБА_6 за свою роботу.

Вважає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, однак судом перекручені факти в користь позивача.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просить скасувати та ухвалити нове - про відмову в позові.

Апелянт ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що з 1977 року він проживав зі своєю дружиною і були членами житлового кооперативу, спільно сплатили внески за квартиру зі спільних коштів, квартиру придбали для їх спільного проживання. В наступному спільно продали кооперативну квартиру і в 1992 році розпочали будувати спірний будинок. На час будівництва будинку позивач працював на посаді, що передбачала повну матеріальну відповідальність, а тому все спільне майно в тому числі і спірний будинок оформили на дружину позивача. Будинок будували спільно з дружиною на спільні грошові кошти, будь-які грошові кошти будь-які треті особи, в тому числі відповідачка в будівництво не вкладали; будь-яких договорів про право відповідачки на частку в спірному будинку між позивачем з дружиною та відповідачкою укладено не було. В 1999 році завершили будівництво спірного будинку, під час перебування в шлюбі. В 2010 році, дружина без повідомлення позивача звернулась до суду та отримала рішення про розірвання шлюбу, про що позивач не знав і повідомлений не був. Крім вкладення спільних грошових коштів в будівництво спірного будинку позивач також особисто виконував будівельні роботи та займався організацією процесу будівництва. Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати з дружиною в спірному будинку, спільно вели господарство. Іншого житла позивач не має. Дружина позивача не повідомляла йому про отримування грошових коштів від своєї доньки. Грошові кошти від доньки у дружини позивача почали з`являтися вже після прийняття будинку в експлуатацію. Будь-яких домовленостей щодо прав відповідачки на спірний будинок не було. Будинок будувався для спільного проживання позивача та його дружини і в наступному використовувався для цієї мети. Усі свої доходи, отримані в шлюбі вкладав в будівництво спірного будинку.

На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно та не вмотивовано відмовив у задоволенні його вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу й визнання його чоловіком ОСОБА_6 після 17.03.2010 року та прийняття обов'язкової частки.

Просив ухвалити рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному об'ємі.

Апелянт ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просили про їх задоволення а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 - відмовити.

Апелянт ОСОБА_7 та її представник, доводи своєї апеляційної скарги підтримали, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали та заперечили.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено позов в частині відсутності правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину в спірному будинковолодінні та у спірній земельній ділянці, а тому воно підлягає визнанню недійсним у відповідній частині. Також суд дійшов висновку, що позивач не належить до жодної із вказаних категорій осіб, які мають право на обов`язкову частку. На час відкриття спадщини шлюб позивача та ОСОБА_6 був розірваний. Тому позивачем та його представником не доведено правових підстав для спадкування обов`язкової частки.

Такий висновок суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24/06/2015 року, виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №2-756 та реєстрацію права власності за №01, здійснену на підставі вказаного свідоцтва, реєстрації свідоцтва в реєстрі за 2-758 та здійснено реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку в с. Опришівці Івано-Франківської області площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Судом також встановлено, що позивач зареєстрував шлюб ОСОБА_6 в 1984 році. Протягом часу перебування в шлюбі у сторін були спільні сімейні інтереси, спільний бюджет, спільне ведення господарства. До 1999 року позивач та ОСОБА_6 проживали в квартирі АДРЕСА_1. Перебуваючи в шлюбі, спільно, за спільні кошти вони будували будинок АДРЕСА_2. В 1999 р. позивач та ОСОБА_6 вселились в спірний будинок, який було прийнято в експлуатацію.

Так, згідно висновку Верховного Суду України, при розгляді справи 16 грудня 2015 року № 6 - 2710 цс 15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

У разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку.

Виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди.

Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Також згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (ст.ст. 6, 30 ЗК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв'язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з'ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудівником та членами його сім'ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім'ї забудівника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст. 534 ЦК України УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

В свою чергу відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Отже, суд першої інстанції правильно констатує те, що ОСОБА_6 мала право на власний розсуд розпорядитися майном, належним їй на момент відкриття спадщини, що нею і було зроблено у заповіті. Зміст заповіту не суперечить правовому регулюванню, а тому будь-яких правових підстав для визнання заповіту недійсним позивачем не доведено.

Відповідно до п. 4 ст. 1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно положень Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час оформлення спадкових прав) саме на нотаріуса, який видає свідоцтво про право на спадщину законом покладено обов`язок визначити перелік і обсяг майна, яке входить до складу спадщини з підстав, що визначені для цього законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом вірно зауважено, що нотаріус зобов`язаний був врахувати обставини, щодо правового регулювання відносин набуття майна подружжям у спільну сумісну власність на момент перебування в шлюбі, а також тлумачення законодавства, про яке зазначено в цьому судовому рішенні про те, що за обставин спільної забудови спірної земельної ділянки спільно позивачем та ОСОБА_6 у спосіб спорудження на ній спірного будинку в період шлюбу із позивачем, останній набув право на 1/2 частку в праві на спірний будинок та на 1/2 частки на спірну земельну ділянку, оскільки вона призначена саме для будівництва і наступного обслуговування такого будинку; після спорудження будинку на земельній ділянці змінюється правовий режим відповідної земельної ділянки. Також нотаріус зобов`язаний був врахувати обставину прийняття спірного будинку в експлуатацію під час перебування спадкодавця в шлюбі.

Зазначені обставини вказували на відсутність правових підстав для посвідчення спадкових прав на спірні будинок і земельну ділянку в цілому на ім`я відповідачки.

Крім того, в засіданні апеляційного суду встановлено, що позивач по даній адресі проживає і по сьогоднішній час, чого не заперечувала і сама відповідачка, а отже набув право на 1/2 частки в спірному будинковолодінні та на 1/2 частки у спірній земельній ділянці.

Посилання апелянта ОСОБА_4 щодо застосування в даному спорі позовної давності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмет позову не становить прохання позивача про поділ спільного майна подружжя. Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивач пред`явив позов про оспорювання свідоцтва про право на спадщину виданого щодо його частки в спірній земельній ділянці та у спірному будинковолодінні.

Також не заслуговують на увагу і пояснення апелянта ОСОБА_2 про те, що протягом усього часу до звернення до суду він вважав себе власником частки в праві на спірний будинок, проживав в спірному будинку, володів користувався ним, та набув право на обов'язкову частку.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом першої інстанції правильно констатовано, що ОСОБА_2 не належить до будь-якої категорії із осіб, яким законом гарантовано право на обов'язкову частку.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про часткове задоволення позову є вірним.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційні скарги сторін не містять. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк