Справа № 639/9994/15-ц
Провадження №2/639/484/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання недійсним договору іпотеки, суд

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова в інтересах малолітнього ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Укргазбанк», в якому просила суд визнати недійсним з моменту укладання Договір іпотеки №63/08-Р від 19.06.2008 року, укладений між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 19.06.2008 року між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №67/08-Р. Того ж дня було укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є житловий будинок №3-А по вїзду Садибному у м. Харкові, який належить ОСОБА_3 на праві власності.

Позивач вказує, що з 2002 року і по теперішній час у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зважаючи на те, що станом на 19.06.2008 року у житловому будинку був зареєстрований та проживав малолітній ОСОБА_2, для вчинення спірного договору іпотеки сторони мали отримати дозвіл органу опіки та піклування, який відповідачами не отримувався, чим було порушено норми законодавства та права малолітнього, у звязку з чим позивач і звернулась до суду з даним позовом.

Представникпозивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 13.01.2016 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Представник ПАТ «Укргазбанк» в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №67/08-Р. (а.с. 6-10)

Згідно п. 1 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит в сумі 14 000 доларів США на строк з 19.06.2008 року по 16.06.2028 року, із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8% річних.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В забезпечення виконання зобовязаньза кредитним договором, 19 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» (Іпотекдержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки №63/08-Р, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 19.06.2008 року, зареєстровано в реєстрі №4755. (а.с. 11-16)

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №67/08-Р від 19.06.2008 року.

Предметом іпотеки за даним договором є житловий будинок «А-1», загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 48,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, який знаходится за адресою: м. Харків, в-д Садибний 3-А, та належить іпотекодавця на підставі Договору дарування будинку з надвірними будівлями та спорудами, посвідчений 19.09.2006 р. ПН ХМНО ОСОБА_6 за р. №1002. (п. 2.2 Договору іпотеки)

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Представник позивача в судовому засіданні вказував, що для вчинення спірного договору іпотеки сторони мали отримати дозвіл органу опіки та піклування, який відповідачами не отримувався, чим було порушено норми законодавства та права малолітнього, у звязку з договір має бути визнаний судом недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

З Довідки Ділянки №23 Комітету району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району м. Харкова №41 від 27.01.2014 року вбачається, що за адресою: м. Харків, в-д Садибний, б. 3-А зареєстровані і проживають:

-ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник);

-ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 27.09.2000 року (донька);

-ОСОБА_7 вікторівна, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 04.06.2005 року (донька);

-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 05.12.2002 року (онук).

Таким чином, станом на дату укладання Договору іпотеки №63/08-Р в предметі іпотеки був зареєстрований та проживав неповнолітній ОСОБА_2, який є онуком іпотекодавця.

У даній справі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним в інтересах малолітньої дитини її сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом установлено, що житловий будинок №3-А по вїзду Садибному у м. Харкові належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі Договору дарування будинку з надвірними будівлями та спорудами, посвідчений 19.09.2006 р. ПН ХМНО ОСОБА_6 за р. №1002.

При укладенні Договору іпотеки сторони упустили той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітній ОСОБА_2 не мав і не має права власності на житловий будинок. Він має права користування житлом, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду немає підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_2 на користування житлом.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_8 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору та в звязку з цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є імовірним. Імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним договору іпотеки, примарного права малолітнього ОСОБА_2 на збереження саме цього будинку, як місця його проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Так, постановою Верховного Суду України від 20.01.2016 року №6-2940цс15 було доповнено правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому суд не приймає до уваги заву представника ПАТ «Укргазбанк» про застосування строків позовної давності, оскільки такий строк в даному випадку не є пропущеним на підставі ст. 261 ЦК України.

Також суд не приймає до уваги заперечення представника ПАТ «Укргазбанк» у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 має право на звернення до суду з даним позовом у відповідності до положень ст. 15, 16 ЦК України та ст. 1, 3 ЦПК України.

За таких обставин в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним, тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 169, 208-210, 212-215 ЦПК України, ст. 1, 3, 15, 16, 203, 204, 215, 261, 509, 524, 1054 ЦК України, ст. 177 СК України, 109 ЖК Української РСР, ст. 1, 7, 9, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович