Справа № 459/3051/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

з участю: секретаря судових засідань Черник Т.І.,

позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення спільного майна та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 18.12.2015 року та заяви про зменшення розміру позовних вимог від 18.02.2016 року, просив: зобов'язати відповідача повернути спільне майно подружжя, яке знаходилось на момент припинення шлюбних відносин у вересні 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 у наступний спосіб і порядок: 1.1 годинник золотий марки «Слава» з золотим браслетом - 10000 грн., золоту печатку - 5000 грн., золоті запонки - 2000 грн., обручки - 2шт. - 3000 грн. - ОСОБА_2 як особисті речі; 1.2 вішак і тумбу для взуття дубовий (індивідуальне замовлення) - 2000 грн., сигналізацію (пульт управління та датчики) - 5000 грн. - для потреб спільного користування у коридор; 1.3 килим - 500 грн. - для потреб спільного користування у коридор; 1.4 холодильник марки «Вірпул» - 10000 грн., мікрохвильову піч марки «Вірпул» - 2500 грн., кухонний комбайн - 4000 грн., кухонний стіл та 4 табуретки (дубові, індивідуальне замовлення) - 5000 грн., чайник електричний - 500 грн., - для потреб спільного користування на кухню; 1.5 домашній кінотеатр - 15000 грн., тюнер - 1000 грн., килим - 1000 грн., люстру кришталеву - 7000 грн. -для потреб спільного користування у зал; 1.6 спальний гарнітур (ліжко двоспальне, комод, приліжкові тумбочки, тумбу під телевізор (дубові, індивідуальне замовлення) - 25000 грн., карниз (штори, тюль) - 1000 грн. - у спальню; 1.7 ліжко-диван, килим - 3000 грн. - у дитячу; 1.8 пилосос - 1500 грн. - у кладову для потреб спільного користування. Стягнути з відповідача на його користь вартість телевізора марки «Філіпс» л/д в сумі 10000 грн. та бойлера в сумі 1000 грн., а всього 11000 грн. Стягнути з відповідача на його користь вартість телевізора марки «Філіпс» л/д в сумі 10000,00 грн., бойлера в сумі 1000,00 грн. та 723,81 грн. витрат по утриманню житла. На обґрунтування своїх вимог послався на те, що з 06.08.1997 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу дітей не мають. За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 30.03.1999 року та зареєстрована на його ім'я. В даній квартирі сторони проживали разом з моменту її придбання, у ній було зроблено ремонт, придбані меблі, побутова техніка та речі домашнього вжитку. У вересні 2013 року відповідачем було замінено замки до вхідних дверей у вказаній квартирі та по червень 2015 року остання проживала там одноособово. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014 року, зобов'язано відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та встановлено порядок користування нею. 18.06.2015 року державним виконавцем ВДВС Червоноградського МУЮ було здійснено примусове вселення у квартиру. Після вселення ним було виявлено відсутність частини спільного майна, з приводу цього він звертався до Червоноградського МВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про розслідування факту зникнення майна. У відкритті кримінального провадження було відмовлено. Також звертався до відповідача з письмовою заявою про пояснення причин відсутності майна та вимогою про його повернення, однак така була залишена без відповідного реагування та відповіді.

Позивач та його представник у судовому засіданні змінені та зменшені позовні вимоги підтримали.

Відповідач та її представник у судовому засіданні та у письмовому запереченні на позовну заяву позов не визнали та пояснили, що все спірне майно, яке просить повернути позивач, крім телевізора марки «Філіпс» та бойлера, знаходиться в неї за місцем проживання її матері та в квартирі АДРЕСА_1 у кімнаті (дитячій), виділеній їй у користування. Визнала, що усе це майно, крім мікрохвильової печі «Вірпул», кухонного комбайна, чайника електричного, килима (з вітальні (залу)), люстри кришталевої, які є її особистою власністю, та карниза, шторів, тюлі (зі спальні) - які є власністю її матері, є її та відповідача спільною сумісною власністю. Зазначила, що телевізор марки «Філіпс» та бойлер вийшли з ладу й були викинуті нею. Ювелірні вироби є особистою власністю позивача, відношення до цих речей вона не має, припускає, що їх із сейфу забрав позивач. Вимогу про стягнення з неї на користь позивача 723,81 грн. спірних коштів, сплачених ним за комунальні платежі та квартирну плату, не визнала, зазначивши, що з вересня 2013 року по листопад 2014 року вона самостійно сплачувала за комунальні послуги на загальну суму близько 5000 грн., що у сім разів перевищує заявлену позивачем суму. При цьому визнала, що ця спірна сума стосується боргу, який виник за час, коли позивач не мав доступу до квартири АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що бувала у квартирі сторін, знає, які речі були у квартирі, вважає, що всі речі заховала відповідач. Ювелірні вироби були подаровані позивачу на день народження. Зі слів позивача їй відомо, що ювелірні вироби він залишив у сейфі.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що бувала у квартирі сторін, квартира була обставлена меблями, були коври, побутова техніка. Зараз квартира пуста. Що знаходиться у виділеній у користування відповідачеві кімнаті, їй не відомо. Позивачеві батько подарував золоті ювелірні вироби, де вони зараз їй не відомо.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що знайомий зі сторонами приблизно 17-18 років. Бував у них в гостях. У квартирі були меблі, коври, побутова техніка. Зараз цих речей у квартирі немає. Що знаходиться у зачиненій кімнаті, йому не відомо. Раніше бачив у позивача золотий годинник та перстень.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона часто спілкувалась зі сторонами, вони дружили сім'ями, бувала у їхній квартирі. Їй відомо, що відповідач деякі речі купувала за подаровані їй гроші, деякі речі їй дарували. Чоловічих прикрас у позивача ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є кумою відповідача, до шлюбу відповідач винаймала квартиру, у квартирі було все, ці речі були перевезені у спільну квартиру. Їй відомо, що відповідачеві дарували багато речей. Про ювелірні вироби позивача їй нічого не відомо.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1997 року по 21.01.2014 року (а.с. 5).

Від шлюбу сторони дітей не мають.

За час шлюбу сторони набули у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 Львівської області.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014 року, зокрема: зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 Львівської області; вселено ОСОБА_2 у цю квартиру; встановлено наступний порядок користування зазначеною квартирою: виділено ОСОБА_4 у користування житлову кімнату (як з'ясовано - дитячу), а ОСОБА_2 - жилу кімнату (спальню), залишено у спільному користуванні сторін кімнату площею 15,8 кв м (вітальню), кухню, коридор, кладові, ванну, туалет, балкон (лоджію).

Примусове вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 Львівської області відбулось 18.06.2015 року, що підтверджується актом державного виконавця (а.с. 13).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до першого речення ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 61, ст. 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 369 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторони визнали, що усі речі, які позивач просив повернути у квартиру АДРЕСА_1 Львівської області (далі - квартира), крім золотого годинника марки «Слава» із золотим браслетом, золотої печатки, золотих запонок та двох обручок, знаходилися у зазначеній квартирі до грудня 2013 року.

Відповідач заперечила належність їй з позивачем на праві спільної сумісної власності люстри кришталевої, килима з вітальні (залу), чайника електричного, кухонного комбайна та мікрохвильової печі марки «Вірпул», ствердивши, що це майно належить їй на праві особистої приватної власності. Суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки на підтвердження цих обставин нею не подано належних і допустимих доказів.

З аналогічної підстави суд не бере до уваги твердження про належність її матері карнизу, шторів та тюлі (зі спальні).

Тому суд вважає, що оспорювані відповідачем речі, крім золотого годинника марки «Слава» із золотим браслетом, золотої печатки, золотих запонок та двох обручок, спору щодо належності яких ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності не було, є об'єктами права спільної сумісної власності сторін.

При цьому відповідач визнала, що позивач позбавлений можливості користуватися усіма цими речами, крім золотих виробів та обручок, у зв'язку з тим, що частина з них знаходиться у їхній з відповідачем квартирі в кімнаті, виділеній лише їй у користування за рішенням суду, доступу до якої позивач немає, а інша частина - в іншій квартирі, де вона проживає разом зі своєю матір'ю.

За таких обставин, ураховуючи те, що між сторонами не було домовленості щодо володіння та користування спірними речами, відповідач одноособово визначила порядок володіння та користування ними у період, коли позивач не мав доступу до їхньої квартири, виходячи з відсутності доказів попереднього місцезнаходження відшукуваних речей у квартирі та встановленого порядку користування приміщеннями квартири (дитячої кімнати та спальні), з метою захисту порушеного права позивача на користування цими речами, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України (відновлення становища, яке існувало до порушення) суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідача повернути у місця спільного з позивачем користування квартири наступне їхнє спільне майно: вішак і тумбу для взуття дубові (індивідуальне замовлення), сигналізацію (пульт управління та датчики), килим (з коридору), холодильник марки «Вірпул», мікрохвильову піч марки «Вірпул», кухонний комбайн, кухонний стіл та чотири табуретки (дубові, індивідуальне замовлення), чайник електричний, домашній кінотеатр, тюнер, килим (із залу), люстру кришталеву, спальний гарнітур (ліжко двоспальне, комод, приліжкові тумбочки, тумбу під телевізор (дубові, індивідуальне замовлення), карниз (штори, тюль), ліжко-диван, пилосос.

Оскільки позивачем не подано доказів на підтвердження вартості усього відшукуваного ним майна, знаходження у володінні відповідача золотого годинника марки «Слава» із золотим браслетом, золотої печатки, золотих запонок та двох обручок й ураховуючи заперечення відповідачем свого володіння ними, суд дійшов висновку про відмову у позові у цій частині.

Не підлягає задоволенню й вимога про повернення килиму з дитячої кімнати у цю кімнату, так як позивачем не подано доказів його відсутності у ній, а згідно з поясненнями відповідача зазначений килим знаходиться у дитячій кімнаті.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача вартості телевізора марки «Філіпс» л/д в сумі 10000,00 грн. та бойлера - в сумі 1000,00 грн., такі задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, ці речі належали сторонам на праві спільної сумісної власності, згідно з поясненнями відповідача у зв'язку з виходом з ладу були нею викинуті й зміна позивачем вимог із повернення цих речей на стягнення їх вартості розцінюються судом як незаперечення, а отже, визнання останнім цих обставин. Тому суд вважає доведеним, що телевізор марки «Філіпс» л/д та бойлер вийшли з ладу, подальше їх використання за цільовим призначенням є неможливим, у зв'язку з чим права спільної сумісної власності сторін на указані речі припинені унаслідок їх знищення згідно з п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України й правові підстави для стягнення вартості цих предметів з одного зі співвласників на користь іншого співвласника відсутні. Крім того, позивачем не доведено вартості цих речей, яку він просив стягнути.

Вимога про стягнення 723,81 грн., з яких 215,00 грн. - вартість послуг ЖБК № 1, 487,00 грн. - вартість послуг з водопостачання та водовідведення та 21,81 грн. - послуги з газопостачання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що, незважаючи на те, що у період з грудня 2013 року по 18.06.2015 року квартира перебувала у спільній власності сторін, у цей період унаслідок заміни відповідачем замка у вхідних дверях й відсутності ключів позивач був позбавлений доступу до квартири.

Споживач, згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-XII- фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житво-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Оскільки єдиним користувачем квартири та у зв'язку з цим отримувачем житлово-комунальних послуг протягом грудня 2013 року - 17.06.2015 року була лише відповідач, беручи до уваги визнання нею виникнення за вказаний період боргу, пов'язаного з користуванням квартирою, у сумі 723,81 грн., суд вважає, що саме відповідач повинна була нести витрати за користування квартирою (квартирну плату) та за спожиті нею послуги, зокрема, послуги ЖБК № 1 у сумі 215,00 грн., послуги з водопостачання та водовідведення у сумі 487,00 грн. та послуги з газопостачання у сумі 21,81 грн., що загалом складає 723,81 грн.

Разом з тим виконання позивачем замість відповідача обов'язку зі сплати вартості цих послуг без відповідної домовленості з останньою, виходячи з положень ч. 3 ст. 528 ЦК України, не призвело до переходу до позивача прав кредитора стосовно відповідача.

На підставі другого речення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 487,20 грн. судового збору.

Переплачена позивачем сума судового збору - 853,07 грн. підлягає поверненню останньому згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково. Зобов'язати ОСОБА_4 повернути у місця спільного із ОСОБА_2 користування квартири АДРЕСА_1 наступне їхнє спільне майно: вішак і тумбу для взуття дубові (індивідуальне замовлення), сигналізацію (пульт управління та датчики), килим (з коридору), холодильник марки «Вірпул», мікрохвильову піч марки «Вірпул», кухонний комбайн, кухонний стіл та чотири табуретки (дубові, індивідуальне замовлення), чайник електричний, домашній кінотеатр, тюнер, килим (із залу), люстру кришталеву, спальний гарнітур (ліжко двоспальне, комод, приліжкові тумбочки, тумбу під телевізор (дубові, індивідуальне замовлення), карниз (штори, тюль), ліжко-диван, пилосос. У задоволенні решти вимог відмовити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 487 (чотириста вісімдесят сім),20 грн. судового збору.

Повернути ОСОБА_2 853 (вісімсот п'ятдесят три),07 грн. зайво сплаченого судового збору згідно з квитанціями № 49 від 03.09.2015 року, № ПН751 від 16.02.2016 року та № ПН756 від 16.02.2016 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В. В. Грабовський