АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції -Набудович І.О.
справа № 2/753/7949/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила стягнути з відповідача на її користь 2550000 грн. коштів отриманих відповідачем на виконання умов недійсного договору, 1941344 грн. відсотків за користування безпідставно набутими та збереженими коштами, 1000000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, 7774 грн. витрат на медичну допомогу та ліки, 4000 грн. витрат на нотаріальні послуги та 30250 грн. витрат на правову допомогу .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.07.2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2550000 грн., відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1563019,24 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5250 грн. та судовий збір в розмірі 3325,14 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції стягуючи відсотки з відповідача на користь позивача за користування безпідставно набутими грошовими коштами не вірно застосував норми матеріального права.

Зокрема, відповідно до ст.536 ЦК України встановлено, що за користування коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір таких процентів встановлюється договором, законом, або іншими актами цивільного законодавства. Позивач просила стягнути відсотки за користування коштами відповідно до ст.536 ЦК України.

Проте, ст.536 УК України не встановлює розміру процентів за користування чужими грошовими коштами.

Вказує, що між сторонами немає зобов'язальних правовідносин, які б встановлювали обов'язок відповідача повернути кошти позивачу та договірних відносин та які б встановлювали розмір процентів за користування чужими коштами.

Посилається на те, що позивач вираховувала розмір процентів керуючись ст.ст.8, 1048 ЦК України, вважаючи, що відносини щодо сплати коштів за договором відступлення прав вимоги за інвестиційним договором є подібні з відносинами позики.

Проте, договір про відступлення права вимоги за інвестиційним договором і позики не є подібними, а різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, у зв'язку з чим застосування судом першої інстанції положень ч.1 ст.1048 ЦК України по аналогії закону не відповідає суті спірних правовідносин сторін та фактичним обставинам справи.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання, в якому просив відкласти розгляд даної справи, оскільки він як керівник підприємства бере участь в інших судових засіданнях у м. Тернополі та у м. Львові, а тому знаходиться в службовому відрядженні з 29.09.2016 року по 05.10.2016 року.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання та вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ТОВ «Будова-Центр-1» визнано судом недійсним, рішення суду набрало законної сили, у відповідача відсутні правові підстави утримувати грошові кошти передані останньому за вказаним договором в сумі 2550000 грн., а тому з відповідача підлягають стягненню безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 2550000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23.12.2003 року між ОСОБА_1 та ПКВК «Будова-Центр-1», правонаступником якого є ТОВ «Будова-Центр-1» укладено інвестиційний договір № 10.

Відповідно до умов п.1.1 договору інвестор зобов'язується здійснити інвестування будівництва в обсязі порядку та строки, зазначені в договорі, а організація зобов'язується здійснити капітальне будівництво своїми або залученими силами за власні або залучені кошти та надати інвестору всі необхідні документи для оформлення об'єкту інвестування у власність за умовами виконання останнім інвестиційних зобов'язань у повному обсязі.

Згідно з умовами договору об'єктом інвестування є вбудовані приміщення загальною площею 775 кв.м., що розташовані в житловому будинку по АДРЕСА_1.

В подальшому, між ОСОБА_1 та ПКВК «Будова-Центр-1», правонаступником якого є ТОВ «Будова-Центр-1» було укладено додаткові угоди до інвестиційного договору від 11.02.2005 року та 16.01.2007 року, якими змінено умовищодо термінів введення об'єкту будівництва в експлуатацію, зміни організаційно-правової форми забудовника з ПКВК «Будова-Центр-1» на ТОВ «Будова-Центр-1», вартості об'єкта будівництва та порядку проведення розрахунків.

23.12.2008 року між ТОВ «Будова-Центр-1», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за інвестиційним договором № 10 від 23.12.2003 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 переуступив ОСОБА_2 своє право вимоги за інвестиційним договором, у зв'язку з чим до позивача перейшли права відповідача як інвестора.

Вартість відступленого права вимоги сторони визначили в сумі 2550000 грн., які позивач в повному обсязі сплатила відповідачу, що підтверджується розпискою відповідача, складеною 10.12.2009 року.

22.11.2012 року між ТОВ «Будова-Центр-1»та ОСОБА_2 було підписано акт прийому-передачі вбудованих приміщень інвестору.

Як зазначено в акті відповідно до п.п.3.2.5, 3.3.3 інвестиційного договору №10 від 23.12.2003 року та згідно з додатковою угодою від 11.02.2005 року до інвестиційного договору №10, додатковою угодою від 16.01.2007 року до інвестиційного договору №10, договором про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року організація побудувала та передає, а інвестор сплатив 100% вартості та приймає частину новозбудованих приміщень, а саме: вбудовані приміщення загальною приведеною площею 775 кв.м, що розташовані на першому поверсі об'єкта будівництва по АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 04.06.2013 року ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою звернулася неналежна особа.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ТОВ «Будова-Центр-1», третя особа: сільськогосподарське ТОВ «Цукровик» про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано договір про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ТОВ «Будова-Центр-1» недійсним.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ТОВ «Будова-Центр-1», третя особа: сільськогосподарське ТОВ «Цукровик» про визнання договору дійсним відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правила ст.1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично не укладеного договору.

Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Обов'язковими умовами для виникнення зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок iншої особи; вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що оскільки на виконання договору про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року за інвестиційним договором № 10 від 23.12.2003 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача грошові кошти в сумі 2550000 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 10.12.2009 року, а судовим рішенням, яке набрало законної сили визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти в розмірі 2550000 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 7774 грн. витрат на медичну допомогу та ліки та 4000 грн. витрат на нотаріальні послуги.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів також погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Згідно з ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Проте, позивачем не доведено наявність причино-наслідкового зв'язку між діями відповідача та погіршенням стану здоров'я позивача та витратами на нотаріальні послуги.

А тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, витрат на медичну допомогу, ліки та витрат на нотаріальні послуги.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 1563019,24 грн. з огляду на наступне.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач просила стягнути з відповідача на її користь проценти за користування безпідставно набутими та збереженими коштами в розмірі 1941344 грн. за період з 11.12.2009 року по 31.05.2016 року.

Вказувала, що відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження нараховуються проценти за користування ними (ст.536 ЦК України).

Статтею 536 ЦК України встановлено що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому, позивач вважала можливим нарахування вказаних процентів із застосуванням аналогії закону (ч.1 ст.8 ЦК України) на підставі приписів ч.1 ст.1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та збереження грошових коштів без достатньої правової підстави не встановлено договором про відступлення права вимоги, законом або іншим актом цивільного законодавства

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосувати виключно у разі подібних спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги за інвестиційним договором та безпідставного збереження грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні правові підстави для застосування аналогії закону, передбаченої ст.8 ЦК України до даних спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Колегії суддів Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 15.04.2015 року №3-38гс/15.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно набутими та збереженими коштами в розмірі 1563019,24 грн. за період прострочення з 12.03.2015 року по 31.05.2016 року виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду прострочення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 1563019,24 грн. та відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно частин 1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору з 3325,14 грн. до 2070,72 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 1563019 грн. 24 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами - відмовити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору змінити, зменшивши суму стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору з 3325 грн. 14 коп. до 2070 грн. 72 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді