Номер провадження: 22-ц/785/8059/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, розірвання договору, відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з врахуванням уточнень, які двічі надійшли до суду у липні 2015 р., остаточно просив: 1) визнати недійсним договір № 009820 фінансового лізингу від 19.06.2014 р. (далі Договір фінансового лізингу), укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ); 2) розірвати договір фінансового лізингу; 3) стягнути з ТОВ на його користь: - сплачені за договором фінансового лізингу кошти у сумі - 24 000,00 грн.; - комісію банку в розмірі 240,00 грн.; - витрати на поїздки до суду у розмірі 1 120,00 грн.; - втрачений заробіток у сумі 545,44 грн.; - витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн.; - відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначав, що за умовами укладеного з ТОВ договору фінансового лізингу від 19.06.2014 р., останнє зобовязалось придбати у власність та передати у його користування трактор МТЗ 82.1. Він повинен сплатити ТОВ за трактор суму в розмірі 240 000,00 грн.. Сплативши ТОВ кошти у сумі - 24 000,00 грн., він вважав це проведенням часткової оплати вартості транспортного засобу. Однак, даний платіж виявився комісійною винагородою за організаційні заходи.

Вважає, що під час проведення попередніх переговорів представник ТОВ ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань.

Трактор не був йому переданий. За поясненнями відповідача предмет лізингу буде переданий після сплати 50% його вартості, а сплачені ним кошти у сумі 24 000,00 грн. є комісійною винагородою за організацію та оформлення договору.

Він направив ТОВ листа з вимогою розірвати договір фінансового лізингу та повернути сплачені ним кошти. Проте сплачені ним кошти не були повернуті ТОВ з посиланням на п. 10.11 договору, згідно якого при розірванні договору комісія не підлягає поверненню.

Вважає, що п. 10.11 є таким, що порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки викладені в ньому умови порушують принцип добросовісності та справедливості. Розмір комісійної винагороди не співмірний виконаній послузі. Цим пунктом передбачено, що у разі розірвання договору сплачена комісійна винагорода не підлягає поверненню, що також є несправедливим.

Умовами договору фінансового лізингу не передбачено можливість розірвання договору за ініціативою лізингоотримувача.

Також зазначає, що ТОВ не повідомило його у письмовій формі як споживача перед підписанням договору про умови, як того за аналогією вимагають положення п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». ТОВ здійснює підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману.

Неправомірними діями ТОВ завдало йому моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків, додаткових зусиллях для організації свого життя.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити їх за викладених у позові підстав.

ТОВ представника у судове засідання не направило. Про час і місце розгляду справи сповіщене належним чином. Причини неявки представника не повідомило. Заяв та клопотань не надало.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 30.09.2015 р. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 009820 з додатками, укладений 19.06.2014 р. між ОСОБА_4 та ТОВ.

Стягнуто з ТОВ на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 24 240,00 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 500,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн. та судовий збір у сумі 2 433,60 грн..

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 р. апеляційну скаргу ТОВ задоволено.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30.09.2015 р. скасовано. Ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ про захист прав споживача, визнання договору недійсним, розірвання договору, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Ухвало Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 р. касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 р., суд касаційної інстанції, зокрема вказав, що: «…Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, недійсним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, були вільними в укладенні договору, який відповідав нормам Цивільного кодексу України та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне…Проаналізувавши зміст договору, апеляційний суд вважав, що умови п. 11.10 ст. 10 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при розірванні на його вимогу з будь-яких причин договору лізингу, що може мати для лізингодавця негативні наслідки, повязані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу, а відтак не є несправедливими у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»…Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору…Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»…Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)…Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним…Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договору оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України…Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України…».

ТОВ в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ТОВ представника у судове засідання не направило. Про час і місце розгляду справи сповіщене належним чином. Причин неявки представника не повідомило. Заяв та клопотань не надало.

ОСОБА_4 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що діяльність ТОВ є такою, що вводить в оману клієнтів. При укладені договору фінансового лізингу його не було ознайомлено з умовами договору.

У судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення витрат на поїздки до суду у розмірі 1 120,00 грн., втраченого заробітку в сумі 545,44 грн. рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позову відмовити.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що підприємницька практика ТОВ є такою, що вводить споживача в оману. У звязку з визнанням договору недійсним ТОВ повинно повернути позивачу отримані кошти та відшкодувати завдані збитки (Т. 1, а. с. 140 143).

Колегія суддів, вважає, що погодитися з цими висновками суду першої інстанції в частині визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення відшкодування моральної шкоди не можна. Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи з порушенням норм матеріального (ст. ст. 203, 215, 220, 227,509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 212 - 214 ЦПК України) права.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

19.06.2014 р. ОСОБА_4 уклав у простій письмовій формі з ТОВ договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор МТЗ 82.1 (Т. 1, а. с. 10 19).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю - 240 000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором.

Як убачається зі змісту п. 10.11 ст. 10 договору лізингу, у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі - 30% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію договору лізингу лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору лізингу лізингоодержувач сплачує лізинголавцю перший внесок, який складається з: - комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи; - авансу ціни предмета лізингу; - комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу.

Згідно з умовами договору комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

Відповідно до додатку 1 до договору (Т. 1, а. с. 17) вартість предмета лізингу становить - 240 000,00 грн., відсоток платежів - 50%, сума виплат - 120 000,00 грн., щомісячний платіж - 10 000,00 грн., комісія за організацію (10%) - 24 000,00 грн., комісія за передачу (3%) - 7 200,00 грн..

19.06.2014 р. ОСОБА_4 сплатив комісію за організацію та оформлення договору у розмірі 10% вартості предмету лізингу, що становить - 24 000,00 грн.. Комісія Банку при цьому склала 240,00 грн. (Т. 1, а. с. 20, 62).

23.06.2014 р. ОСОБА_4 звернувся до ТОВ із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів (Т. 1, а. с. 63 64).

Листом від 25.07.2014 р. ТОВ повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним з 01.07.2014 р., сплачена комісія за організацію у розмірі - 24 000,00 грн. поверненню не підлягає згідно з пунктом 10.11 ст. 10 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 30% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (Т. 1, а. с. 135).

Між сторонами виникли правовідносини з договору лізингу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; - по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти за оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Вказаний вище пункт 10.11 ст. 10 договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Матеріали справи не містять відповідної ліцензії на здійснення ТОВ відповідних фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, то на нього розповсюджується дія ст. 799 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Предявляючи позов, ОСОБА_4 зазначав, що укладений ним з TOB договір фінансового лізингу від 19.06.2014 р. є недійсним, так як суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки укладений ТОВ договір лізингу з фізичною особою є змішаним договором, який містить елементи найму транспортного засобу, не був нотаріально посвідчений то він є нікчемним в силу закону. Визнання його недійсним не вимагається. За вказаних підстав у задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання договору лізингу недійсним необхідно відмовити.

Колегія суддів при цьому приймає до уваги також, що позивач заявив взаємовиключні позовні вимоги про визнання договору недійсним та розірвання договору.

Разом з тим, отримані ТОВ за нікчемним договором кошти у розмірі 24 000,00 грн., завдані збитки у вигляді витрат позивача на перерахування коштів у розмірі 240,00 грн. підлягають стягненню з ТОВ (ст. 1212 ЦК України), тому в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї, у звязку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Збільшуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди (Т. 1, а. с. 100 101), позивач послався на те, що моральна шкода у вигляді моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, додаткових зусиллях для організації життя, була завдана внаслідок введення його в оману. Розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. позивач визначив, виходячи з характеру та обсягу моральних страждань, характеру немайнових втрат. При цьому відповідних доказів щодо втрати нормальних життєвих звязків, додаткових зусиль для організації свого життя позивач не надав. Крім того, колегія суддів вважає, що відсутня правова підстава (відповідне положення договору тощо) для відшкодування моральної шкоди. За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для визнання договору лізингу недійсним, наявності усіх істотних умов договору, відсутності доказів введення позивача в оману, помилковість висновків суду про здійснення ТОВ нечесної підприємницької діяльності, безпідставність стягнення комісії Банку, виходячи з встановлених по справі обставин та вищевказаних вимог законодавства є частково обґрунтованими.

Доводів щодо неправомірності стягнення витрат на правову допомогу апеляційна скарга ТОВ не містить.

Таким чином, апеляційна скарга ТОВ підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо визнання договору лізингу недійсним, стягнення відшкодування моральної шкоди зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням вищезазначених норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справив частині визнання договору лізингу недійсним та стягнення відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає в цій частині скасуванню. Необхідно ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним укладеного з ТОВ договору фінансового лізингу від 19.06.2014 р. № 009820 з додатками та стягнення відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року в частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» договору фінансового лізингу від 19 червня 2014 року № 009820 з додатками та стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн. 00 коп. скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» договору фінансового лізингу від 19 червня 2014 року № 009820 з додатками та стягнення відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3