_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9800/16-ц
Провадження № 2/520/4432/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та витребування нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

16.08.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати нерухоме майно, а саме ? нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1) право власності на нерухоме майно: ? нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1. Витребувати від ПАТ «БТА Банк» () на ОСОБА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_1) нерухоме майно, а саме частину ? нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 26 квітня 1975 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, в період якого спільно було набуто майно, в тому числі й нежилі будівлі та споруди, загальною площею 765,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1. Однак, позивач зазначає, що вказане нерухоме майно вибуло поза її волі з власності подружжя, так як дозволу на його відчуження вона не давала, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» - Бабич Катерина Михайлівна заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність.

Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, дослідивши наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні встановлено, що 26 квітня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1041, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_2, після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1».

14 вересня 2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ВАТ «Одеський міськмолзавод№1» в особі голови правління Бабалика валерія Миколайовича було укладено Договір про виділ нежилих будівель та споруд в натурі та припинення спільної часткової власності, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4341.

Відповідно до умов даного договору вбачається, що 12/1000 частин нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 належали ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого Котом Д.Г. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 13.12.2006 року за р.№ 4166, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» 20.12.2006 року в книзі 60неж-43 номер запису 1915, та ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого Котом Д.Г. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 13.12.2006 року за р.№ 4165, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» 20.12.2006 року в книзі 60неж-43 номер запису 1915, реєстраційний номер 6367791 у рівних частках.

За вищевказаним договором у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в рівних частках перейшло 12/1000 частини нежитлової будівлі «А»: 1,6 - торгівельна зала; 2-теплопункт; 3,9,14,19 - сходи, 4,5,20 - кладова; 7,17- вмивальня; 8,18 - туалет; 10- офіс; 11- їдальня; 12 - кабінет, 13- приймальня; 15 - санвузол; 16 - підсобне; загальною площею 765,6 кв.м.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, викладених у ній обставин та правового обґрунтування позову, ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на норми ст. ст. 60, 65 СК України, які регулюють майнові права подружжя.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Разом з тим згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначене вище майно було придбано відповідачем ОСОБА_2 за час шлюбу з позивачем, однак, стороною позивача не надано будь-яких доказів того, за чиї кошти його було придбано, а від так суд не може достовірно з'ясовувати джерело придбання спірного нерухомого майна, а посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що спірне нерухоме майно було придбано за кошти дружини, які вона взяла в позику у банку Німеччини, ніякими належними доказами не доведені.

Крім того, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і твердження відповідача щодо того, що позивач завжди працювала, мала великий заробіток і спірне приміщення в основному було придбане за кошти ОСОБА_1, в той час як він надав для його купівлі невелику суму грошових коштів.

Також з матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТА Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТА Банк» ) та ОСОБА_8 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1001/07-О з лімітом 750 000 доларів США під 15,5 % річних, строком дії до 06 листопада 2017 року, зі сплатою за перші три роки користування кредитними коштами тільки відсотків, без сплати загальної заборгованості за кредитною лінією. З 07.11.2010 року позичальник починає повернення заборгованості по кредитній лінії шляхом сплати щомісячно, не пізніше 6 числа місяця в розмірі 8 929 дол. США, а в останній місяць 8 893 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписом частини 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії №1001/07-О від 06 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «БТА банк» та ОСОБА_13, між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_13 було укладено іпотечний договір від 06 листопада 2007року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим № 3495.

Відповідно до п 3.1 вказаного іпотечного договору предметом іпотеки є нежилі будівлі які знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно п. 3.2. предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі договору про виділ у натурі частки нерухомого майна, посвідченого Луняченко Н.В. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.09.2007 року, реєстраційний номер 4341, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.09.2007 року за реєстраційним № 20295773, номер запису 3485 в книзі: 68неж- 152.

Згідно ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на прав спільної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку із посвідченням вищевказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. було накладено заборону відчуження зазначеного у договорі іпотеки майна, а саме нежилих будівель, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

Окрім того, 06 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «БТА Банк» та ОСОБА_13, ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № І 001/07 - (ПД), відповідно до умов якого ОСОБА_2 зоболвязався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_13 усіх його зобов'язань в повному обсязі перед Банком, що виникли з кредитного договору № І 001/07-О від 06 листопада 2007 року, як існуючих на момент укладання цього договору,так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник, в тому числі, за повернення основної суми Кредиту, процентів за користування Кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій передбачених у Кредитному договорі. Відповідальність Поручителя і Позичальника є солідарною (п. 1.4).

Як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, він має вищу освіту та на час укладання спіроного договору у повній мірі розмумів значення своїх дій та наслідки укладання такого договру,

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення іпотечного договору та договору поруки, відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву, в якій останнім вказано, що на момент укладання цього Договору, він в шлюбі не перебуває. На момент підписання цього Договору особи, які відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України мали б право на частку в спільному майні подружжя, щодо Предмету іпотеки, відсутні (п. 8.1.7 Іпотечного договору).

Відповідно до п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим дговором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо.

При посвідченні нотаріусом договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений/, удова/удівець/), державній нотаріальній конторі або приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома іншої сторони договору та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення договору через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні договору подавати від його імені відповідні заяви.

Таким чином, ОСОБА_2 при укладанні Іпотечного договору приховав від нотаріуса той факт, що він був одружений, а нотаріус фактично позбавлена належним чином перевірити даний факт.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа./

Згідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат», угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Слід зазначити, що такі ж неправдиві відомості ОСОБА_2 вказував і в заяві-анкеті на фінансування по іпотечній програмі від 22.10.2007 року (а.с.73-74), і в заяві-анкеті поручителя про надання поруки/майнової поруки від 31.05.2011 року (а.с.68-72), де зазначав, що не одружений.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі 6-1587цс16, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Слід також зазначити, що рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 06.02.2014 року, залишеним без змін Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, було задоволено позов ПАТ «БТА Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки припинення права власності на предмет іпотеки.

В результаті чого звернуто стягнення за договором іпотеки від 06.11.2007 року на предмет іпотеки на нежилі будівлі загальною площею 765,6 кв.м. , що знаходяться в АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_8 та ОСОБА_2 за ціною 3 315 000 грн. без ПДВ, шляхом набуття права власності ПАТ «БТА Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1 001/07-0 від 06.11.2007 року у розмірі 2 950 925, 23 гривень, яка включає: строкову заборгованість за кредитом в розмірі 311 929 доларів США (що еквівалентно 2 493 092 , 53 гривень), прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 23 635 дол. США (що еквівалентно 188 902, 74 гривень), строкову заборгованість зі сплати процентів в розмірі 5 201, 24 дол. США (що еквівалентно 41 570, 91 гривень) прострочену заборгованість зі сплати процентів в розмірі 26 295, 18 дол. США (що еквівалентно 210 164, 23 гривень), пеню, нараховану за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів 14 312, 83 гривень, 3 % річних за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів 2 881, 99 гривень. Припинено право власності ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на нежилі будівлі загальною площею 765, 6 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Визнано за ПАТ «БТА Банк» право власності на нежилі будівлі загальною площею 765, 6 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Стягнуто з ПАТ «БТА Банк» на користь ОСОБА_8 16 287, 38 гривень та на користь ОСОБА_2 16 287, 38 гривень. Стягнуто судові витрати на користь ПАТ «БТА Банк» з ОСОБА_8 2 469, 75 гривень та з ОСОБА_2 2 469, 75 гривень.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 54100090 від 26.02.2016 року вбачається, що 12.02.2016 року на підставі вищевказаного рішення апеляційного суду Одеської області приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. було зареєстровано право власності на спірні приміщення за Публічним акціонерним товариством «БТА Банк».

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи сторона позивача не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, так як жодних доказів того, що ПАТ "БТА Банк" діяв недобросовісно та знав, чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, у судовому засіданні позивачем надано не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що про існування іпотечного договору від 06.11.2007 року позивачеві було відомо ще з червня 2014 року, що підтверджується ухвалою суду від 08.06.2015 року (а.с.81-82).

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст..ст. 60, 61, 65 СК України, ст..ст. 203, 215, 216 ЦК України Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі 6-1587цс16, ст.ст. 11,60,209,212-215,218,294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «БТА Банк», про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та витребування нерухомого майна - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту оголошення рішення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.