АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2108/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівВасиленко Л. І., Фетісової Т. Л.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: відділ ДВС Черкаського РУЮ про визнання правочину удаваним, припинення договору застави автомобіля та застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року представник ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_8, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,5063 га., кадастровий номер НОМЕР_5, що знаходиться в адміністративних межах Свідівоцької сільської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_6 від 21.08.2013 року.

Дана земельна ділянка є частиною земельної ділянки, площею 1,19 га., що належала йому у 2010 році на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого за № НОМЕР_7 та була розділена в 2013 році на дві земельні ділянки площею 0,6837 га. та 0,5063 га.

Позивач зазначає, що в 2010 році ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_8 домовилися про купівлю-продаж зазначеної земельної ділянки, однак в зв'язку із забороною на купівлю-продаж земель сільськогосподарського призначення, встановленого п. «б» ст. 15 Перехідних положень ЗК України, отримання коштів було оформлено договором позики на суму 5400 дол. США, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. 11.05.2010 року за № 1485.

Після підписання акту отримання земельного паю відповідачка зобов'язалася розірвати укладений договір позики, що підтверджується власноручною заявою відповідачки.

Крім того, сторони домовилися про подальше укладення договору оренди даної земельної ділянки до зняття законодавчих обмежень, від чого відповідачка згодом відмовилася і 26 липня 2013 року повідомила його про необхідність повернення коштів за договором позики та відсотків.

На даний час відділом ДВС Черкаського РУЮ накладено арешт на його автомобіль НОМЕР_1, який є предметом застави у зв'язку з укладенням договору позики.

ОСОБА_6 просив суд позов задовольнити, визнати удаваним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_8, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. 11 травня 2010 року за № 1485. А також припинити заставу автомобіля НОМЕР_2, застосувати правові наслідки недійсності, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України у вигляді повернення коштів у сумі 5 400 доларів США ОСОБА_10 земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_8.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_10 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що судом дане рішення ухвалене з порушенням вимог повноти та всебічності з'ясування обставин, без надання належної оцінки усім доказам у справі.

Представник апелянта зазначає, що суд безпідставно вважає, що позивачем заявляючи вимоги про визнання правочину удаваним не доведено обставини: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином, тому просить рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 липня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається, відповідає визначеним критеріям та вимогам.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач ОСОБА_6 просив визнати удаваним договір позики, укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_8 , а також припинити заставу автомобіля «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_9 та застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України у вигляді повернення ним коштів в сумі 5 400 дол. США - ОСОБА_8 та повернення останньою йому земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_5.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази дійшов до висновку про безпідставність даних вимог, оскаржуючи дане рішення суду першої інстанції позивач вказує не помилковість висновків суду першої інстанції та зазначає, що суд невірно встановив обставини справи і не застосував до правовідносин належних норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На доведення своїх вимог і заперечень ОСОБА_6 та його представник вказують, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,5063 га, кадастровий номер НОМЕР_5, що знаходиться в адміністративних межах Свідівоцької сільської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_6 від 21.08.2013 року.

Дана земельна ділянка є частиною земельної ділянки, площею 1,19 га., що належала йому у 2010 році на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, зареєстрованого за № НОМЕР_7 та була розділена в 2013 році на дві земельні ділянки площею 0,6837 га. та 0,5063 га. Щодо однієї з яких в 2010 році ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_8 домовилися про її купівлю-продаж, однак у зв'язку із забороною на купівлю-продаж земель сільськогосподарського призначення, встановленого п. «б» ст. 15 Перехідних положень ЗК України, отримання коштів було оформлено договором позики на суму 5 400 дол. США, а земельна ділянка була передана відповідачу, тому даний договір є удаваним, з відповідними наслідками.

За змістом ст.ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що суд перевірив дані доводи позивача та встановив, що 11.05.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала, а ОСОБА_6 прийняв у власність 42 600 грн., що на день передачі грошей відповідало еквіваленту 5 400 дол. США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Черкаси.

Вказаний договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовим О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1481.

Крім того, факт укладення договору позики та передачі грошей в борг підтверджується розпискою складеною особисто ОСОБА_6 11.05.2010 року.

Відповідно до умов Договору позики та розписки ОСОБА_6 зобов'язався повернути позичені кошти до 31.12.2010 року.

Пунктом 6 Договору позики від 11.05.2010 року передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно (до 31.12.2010 року) Позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, що передбачений чинним законодавством України (у тому числі звернутися до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася несплаченою, з урахуванням інфляції за весь час прострочення, а також сплати двохсот відсотків річних від усієї суми позики.

При цьому з Договору позики від 11.05.2010 року вбачається, що на момент укладання цього договору ОСОБА_6 та ОСОБА_8 усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та протлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Крім того, 11.05.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, в забезпечення зобов'язань за Договором позики від 11.05.2010 року, укладено договір застави, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С.та зареєстровано в реєстрі за №1482.

А оскільки ОСОБА_6 своєчасно кошти отримані в борг за Договором позики від 11.05.2010 року не повернув і на вимоги ОСОБА_8 не відреагував, то 17.09.2013 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. було вчинено виконавчий напис , про звернення стягнення на автомобіль марки «Форд Транзит» , який належав ОСОБА_8 та був предметом застави за вказаним договором. І на виконання вказаного виконавчого напису 23.09.2013 року державним виконавцем відділу ДВС Черкаського РУЮ відкрито виконавче провадження №39916857 з примусового виконання виконавчого документа №3622 від 17.09.2013 року, в ході виконання якого 04.11.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_9 , а 27.04.2015 року винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено розшук автомобіля марки «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_9

Актом державного виконавця відділу ДВС Черкаського РУЮ від 10.11.2015 року автомобіль марки «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_3 було вилучено у ОСОБА_8

Постановою державного виконавця відділу ДВС Черкаського РУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.06.2016 року виконавчий напис №3622 про звернення стягнення на автомобіль «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_9, виданий 17.09.2013 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу, повернуто ОСОБА_8, у зв'язку з тим, що коштів отриманих від реалізації заставного майна недостатньо для задоволення вимог заставодержателя.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

А встановивши вказані обставини та враховуючи, що позивач уклавши договір позики з відповідачем та додатково надавши розписку, своїм підписом підтвердив природу даного договору, факт отримання грошей від ОСОБА_8 саме в позику, а не на виконання інших правочинів, та зважаючи на ту обставину, що зобов'язання за договором позики сторони забезпечили укладенням іншого правочину - договором застави, і на виконання цих зобов'язань та виконавчого напису нотаріуса було здійснено стягнення на предмет застави, суд першої інстанції ,дослідивши всі ці докази в сукупності, дійшов до правильного висновку, що позивачем не було доведено, що між сторонами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в дійсності 11.05.2010 року був укладений не договір позики, а інший правочин, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, про що безпідставно вказував позивач.

При цьому суд надав оцінку й іншим доводам позивача, зокрема його посиланням на заяву ОСОБА_8 від 11.05.2010 року /а.с.6/ про те, що вона після підпису акту прийняття земельного паю акт № НОМЕР_7 в оренду зобов'язується розірвати договір позики № 1481 від 11.05.2010 року, правильно вказавши, що ця заява не доводить того факту що договір позики від 11.05.2010 року є удаваним і, що за ним, як це вказує позивач, прихований договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки волевиявлення сторін, як на укладення договору так і на його розірвання є вільним, а самого розірвання за згодою сторін чи рішенням суду не відбулося. Навпаки, враховуючи наміри про розірвання договору, ця розписка підтверджує, що між сторонами було укладено саме договір позики, а не інший правочин, оскільки про іншу правову природу правовідносин між сторонами в розписці не вказано.

Відповідно, встановивши безпідставність вимог ОСОБА_6 щодо визнання спірного договору позики удаваним, суд правомірно відхилив вимоги позивача і в частині припинення застави автомобіля НОМЕР_4 та застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вони є похідним від первісних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

Даних висновків суду першої інстанції ОСОБА_6 та його представник ні при подачі апеляційної скарги, ні в ході апеляційного розгляду не спростували та не довели протилежне. Про наявність інших доказів, крім тих, що були предметом розгляду суду першої інстанції, і яким суд дав належну й об'єктивну оцінку, ОСОБА_6 та його представник під час розгляду справи апеляційним судом не заявляли.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 308 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасована правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому за встановлених обставин, підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2016 року - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: відділ ДВС Черкаського РУЮ про визнання правочину удаваним, припинення договору застави автомобіля та застосування наслідків недійсності правочину - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :