Провадження №22-ц/784/1321/16
Провадження № 22ц- 784/1321/16 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

31 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю:

- заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року, постановлену у справі за заявою ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про відстрочку виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка також представляла інтереси неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про виселення.

В своїй заяві ОСОБА_2 посилалася на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та просила суд відстрочити виконання судового рішення у порядку, що передбачений ст. 373 ЦПК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено відстрочити на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року у справі № 487/10913/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка також представляла інтереси неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про виселення.

В апеляційній скарзі Банк просить вказану ухвалу суду скасувати, посилаючись на її незаконність, та постановити нову про відмову в задоволенні заяви.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1.

На підставі вищевказаного рішення 29 квітня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист, який був прийнятий головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС Миколаївського МУЮ до виконання, про що 09 грудня 2015 року ним винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 495668316.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_2 просила відстрочити виконання судового рішення у порядку, що передбачений ст.373 ЦПК України, посилаючись на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно зі ст.373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст..4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як видно із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_2, загальна площа квартири складає 57,1 кв.м, і вказана квартира є предметом іпотеки на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, наданим в іноземній валюті. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, у ОСОБА_2 відсутнє нерухоме житлове майно.

Відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Таким чином, правовідносини, пов'язані з виселенням можуть бути застосовані на стадії примусового виконання судового рішення, оскільки є похідними від передбаченої цим Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на вищевикладене, під час дії зазначеного вище закону не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що виконання рішення у даній справі про примусове виселення мешканців з квартири може бути відстрочено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до моменту втрати чинності вказаним Законом.

За наведених обставин, посилання Банку в апеляційній скарзі на відсутність підстав передбачених ст. 373 ЦПК України для відстрочки виконання судового рішення, є безпідставними.

Не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги Банку про те, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено в березні 2013 року, тобто до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому відсутні підстави для його застосування до спірних правовідносин оскільки положення вказаного Закону не передбачає підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Ухвалене до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки залишається в силі, а зупиняється лише його виконання до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-482цс15від 20 січня 2016 року.

За таких обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відхилити, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :