Справа № 463/3017/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/6596/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника відповідача Львівської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат ім. С.Крушельницької - Коропецької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат ім. С.Крушельницької про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернат ім.С.Крушельницької про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати, скасувати наказ про звільнення №46 від 01 червня 2016 року та поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вважає рішення необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що 19.05.2016 він був на особистому прийомі в прокуратурі Львівської області з приводу корупції в ЛССМШІ ім. С. Крушельницької, а також звертався до Головного управління Держпраці у Львівській області з приводу ігнорування законодавства про працю та службове підроблення, оскільки відповідно до Закону України «Про звернення громадян» кожен має право на особисте звернення до органів державної влади. Вважає, що відсутність у зв'язку з цим на робочому місці не є прогулом. Фактично не був на роботі менше трьох годин, а не чотири як вказано відповідачем. Також, суд не звернув уваги, що керівника відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства щодо охорони праці. Крім цього, зазначає, що йому при звільненні не виплачено всіх сум, що належать йому та не проведено всіх розрахунків при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, посилаючись зокрема, на п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України та п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»та відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач ОСОБА_2 1.06.2016 звільнений з посади електромонтера ЛССМШІ ім. С. Крушельницької згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №46 від 01.06.2016 року. Як вбачається з оскаржуваного наказу №46 від 1.06.2016 (а.с.4), - 19.05.2016 ОСОБА_2 був відсутній на роботі з 9.00 по 13.00, загалом більше 4 годин без поважних причин, про що складено відповідний акт. Окрім того, про відсутність на роботі працівника подано доповідну записку інженера з охорони праці ОСОБА_5 Причини відсутності на роботі працівник обґрунтував перебуванням в прокуратурі, держпраці та медогляді - належних доказів не представив. Тим самим ОСОБА_2 порушив норми ст.139 КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції та був звільнений за грубе порушення трудової дисципліни - прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивач факт відсутності 19.05.2016 на робочому місці більше трьох годин не заперечив. Пояснив, що в цей час був на особистому прийомі в Прокуратурі Львівської області та в Головному управлінні Держпраці у Львівській області, що підтверджується його заявами. Разом з тим, вказані обставини не свідчать про поважність причини відсутності на робочому місці, а тому не є підставою для скасування наказу про звільнення позивача. Не обґрунтовує поважність відсутності позивача 19.05.2016 на роботі в ЛССМШІ ім. С. Крушельницької і його посилання на проходження ним медичних оглядів, на підтвердження чого представлено Сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду та Медичну довідку про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (а.с.8). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач 19.05.2016 був відсутній на роботі в ЛССМШІ ім. С.Крушельницької більше трьох годин без поважних причин, у зв'язку з чим правомірно звільнений з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тому підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення №46 від 1 червня 2016 року та поновлення ОСОБА_2 на роботі відсутні. Крім цього, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд приходить до висновку, що такі також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують та підстав для її задоволення - немає.

Так, як вбачається із п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно змісту п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції, а сторонами не оспорювалось та не спростовано 19.05.2016 року позивач був відсутнім на робочому місці, а саме у Львівській середній спеціалізованій школі інтернат ім.. С.Крушельницької у період з 9 год. 00 хв. до 13. год. 00 хв., тобто більше 3 годин. (крім пояснень осіб, що беруть участь у справі, акт від 19.05.2016 року а.с. 37, табель обліку робочого часу а.с. 50-52).

Жодних поважних причин своєї відсутності у вказаний період на роботі позивач не навів як роботодавцю при наданні пояснень з приводу своєї відсутності, так і у суді (як першої, так і апеляційної інстанції).

Пояснення, за якими позивач перебував у вказаний день у період з 9 год. до 13 год. у прокуратурі Львівської області та Головному управлінні держпраці у Львівській області та на медогляді не слід вважати поважними причинами відсутності на робочому місці.

Що стосується перебування у прокуратурі, то там позивач перебував не у зв'язку із своєю безпосередньою службовою діяльністю, а також не був викликаний для участі при проведенні певних слідчих, оперативних дій, для надання пояснень, тощо. Навпаки позивач був присутній у прокуратурі з власної ініціативи з метою здачі заяви на особистому прийомі з приводу корупційних, на його думку, дій його роботодавця. Жодних даних про те, що така заява не могла бути здана поштою чи передана у позаробочий час, - у матеріалах справи немає та позивачем про це не наведено (заява позивача у прокуратуру Львівської області з відміткою особистий прийом 19.05.2016 р. а.с. 5-6).

Аналогічно позивач у цей же день відвідав і Головне управління держпраці у Львівській області з метою особистої здачі заяви про, на його думку, порушення керівництвом школи-інтернату де він працює законодавства та службове підроблення. І знову ж жодних даних про те, що така заява не могла бути здана поштою чи передана у позаробочий час, - у матеріалах справи немає та позивачем про це не наведено. (заява позивача у ГУ Держпраці у Львівській області з відміткою про отримання 19.05.2016 р. а.с. 7).

Крім цього, після здачі таких заяв позивач поїхав у м.Кам'янка-Бузька для відвідання ЦРЛ та проходження медичного огляду, що ним і було зроблено близько 12 год. (квитанції про оплату медогляду, медична довідка про проходження медичного огляду а.с. 8-9). Як вбачається із пояснень сторін медичний огляд позивача як електромонтера повинен був проходити після 4.08.2016 року, оскільки дійсною була довідка про попередньо пройдений медичний огляд. З пояснень позивача необхідність проходження медичного огляду саме 19.05.2016 року була викликана роботою ним за сумісництвом у Науково-дослідному інституті епідеміології та гігієни де він на даний час і працює. Тобто жодної нагальної необхідності для проходження медогляду тим більше без погодження такого проходження з керівництвом установи, у якій він працював у позивача не було.

Крім цього, про свою відсутність у вказаний день з 9 год. до 13 год. позивач не попереджав керівництво закладу де він працює, а тим більше офіційного дозволу ним на відлучення з приводу здійснення певних, згаданих дій не отримано.

Тому вказані вище дії позивача слід вважати прогулом, тобто відсутністю на робочому місці більше трьох годин та роботодавець позивача вправі був вирішувати питання про його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Також, за п. 22 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суд України у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, роботодавцем, у відповідності до вимог закону, проведено процедуру передбачену КЗпП України щодо накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, зокрема, вимоги ст.ст. 139, 140, 142, 147-149 КЗпП України. А саме: відібрано пояснення у позивача, який повідомив про причини своєї відсутності, що згадано та такі не слід вважати поважними; таке накладено уповноваженим органом та у передбачений законом строк.

Крім цього, слід вважати, що роботодавцем враховано і попередню роботу працівника, а конкретно його ставлення до виконання своїх посадових обов'язків, попередні стягнення, тощо.

Так, як вказав сам позивач 20.04.2016 року його аналогічно було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Накладено таке за прогул та такий наказ на даний час є чинним.

З пояснень представника відповідача та характеристики позивача за місцем праці (а.с. 30-31) протягом останніх років роботи позивач постійно конфліктував з співробітниками, в тому числі і з керівництвом, не належним чином виконував свої посадові обов'язки, виконуючи такі за власним бажанням, не виконуючи вказівки безпосереднього керівництва, за що неодноразово був попереджений керівництвом, а також як вказано вище був і притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Конфліктність у його відносинах з керівництвом закладу де він працював протягом останніх кількох років не заперечив і сам позивач.

Враховуючи вказане підстав вважати, що при звільненні позивача було допущено порушення вимог закону чи його прав - немає, як відповідно і підстав для задоволення його позовних вимог. Відповідно позовні вимоги судом першої інстанції підставно відхилено.

Зважаючи на наведене рішення суд першої інстанції слід залишити без змін відхиливши апеляційну скаргу, визнавши її доводи безпідставними.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра