Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічнеакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вказаним вище позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2007 року у розмірі 18 738,01 доларів США, що еквівалентно 389 937 грн 94 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 07 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно із яким останній отримав кредит у розмірі 33 500 доларів США з терміном повернення до 04 серпня 2017 року.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені договором поруки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Посилаючись на неналежне виконання умов кредитного договору, внаслідок чого утворилася вказана вище заборгованість, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від02 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2007 року у розмірі 17 092,55 доларів США, що еквівалентно 355 695 грн 97 коп., 644,06 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, що еквівалентно 13 402 грн 89 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2007 року, яка складається із 17 092, 55 доларів США - заборгованості за кредитом, 644,06 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 250 грн - штрафу (фіксована частина), 891,71 доларів США - штрафу (процентна складова). В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 07 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПиватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно із яким останній отримав кредит у розмірі 33 500 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та терміном повернення до 04 серпня 2017 року. Періодом сплати вважається період з 07 до 13 числа кожного місяця.

15 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода до кредитного договору від 07 серпня 2007 року, відповідно до якої суму заборгованості, що виникла в період із дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди, зменшено на 6,88 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 427,48 доларів США, пеня - 6,88 доларів США.

15 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПрватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором від 07 серпня 2007 року та додатковою угодою у тому ж розмірі, що і боржник.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 21 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 18 738,01 доларів США, яка складається з 17 092,55 доларів США -заборгованості за кредитом, 644,06 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 71,99 доларів США - заборгованості з комісії за користування кредитом, 25,68 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 12,01 доларів США - штрафу (фіксована частина), 891,71 доларів США - штрафу (процентна складова).

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із неналежного виконання боржником зобов'язання і пропуску банком шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у стягненні пені і штрафів, суд послався на те, що штраф і пеня застосовані одночасно за одне і теж порушення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителя з урахуванням пені та штрафів за порушення боржником умов договору.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Умовами спірного кредитного договору, зокрема п. 4.1, передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п. 2.2 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Водночас, згідно з п. 5.4 договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн - 5% від суми позову.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, в достатньому обсязі не дослідив умови кредитного договору щодо відповідальності за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, стягуючи на користь банку пеню та штраф, передбачені умовами договору,не перевірив доводи ОСОБА_3 та не зробив ніяких висновків з приводу того, чи не є ці пеня і штраф за одне і те ж порушення.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судам слід надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апеляційний суд зазначені вище вимоги закону не врахував.

Крім того, стягуючи з відповідачів на користь позивача пеню та штраф у доларах США, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не врахував положення ст. 533 ЦК України та умови кредитного договору, згідно із якими (п. 4.1, 5.5 договору) сплата пені та штрафу, якщо кредит видається в іноземній валюті) здійснюється в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик