Справа № Провадження №369/1678/16-ц 22-ц/780/3128/16 Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Категорія9Доповідач у 2 інстанціїКоцюрба О.П.
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Данілова О.М., Лівінського С.В.,

При секретарі - Дрозд Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, так як остання померла на тимчасово окупованій території в м. Горлівка, Донецької області, про що їй, 08 грудня 2015 року Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4 НОМЕР_2 та довідка про причину її смерті № 669 від 11 листопада 2015 року, яка також затверджена закладом охорони здоров»я Донецької Народної Республіки.

Також, ОСОБА_3 вказала на те, що вона є онукою померлої.

З довідки № від 17 жовтня 2014 року, виданою посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вбачається, що ОСОБА_3 взята на облік в зв»яку з переміщенням з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що вона є громадянкою України, постійно проживала в АДРЕСА_2 і перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1.

Викладене підтверджується копією паспорта ОСОБА_3, виданим Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС в Донецькій області, 14 січня 2015 року, копією свідоцтва про одруження ОСОБА_3 з ОСОБА_6, НОМЕР_3, виданим 23 квітня 2004 року Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління у м. Києві ОСОБА_3 було відмовлено у здійсненні реєстрації смерті ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 08 грудня 2015 року та довідка про причину смерті ОСОБА_4 видано на тимчасово окупованій території.

Тому вона звернулася в суд з даною заявою в якій просила встановити факт того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Павліковка, Калушського району, Івано-Франківської області, померла в певний час, в м. Горлівка, Центрально-Гороського району, Донецької області та визнати датою її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2016 року, ухвалити по справі нове рішення про задоволення її заяви про встановлення юридичного факту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала на тимчасово окупованій території у м. Горлівка, Донецької області, про що, ОСОБА_3, за її зверненням, було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_4 НОМЕР_2 від 08 грудня 2015 року та довідка про причину смерті ОСОБА_4 № 669 від 11 листопада 2015 року, які затверджені печаткою Донецької Народної Республіки.

З довідки № від 17 жовтня 2014 року, виданою посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вбачається, що ОСОБА_3 взята на облік в зв»яку з переміщенням з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що вона є громадянкою України, постійно проживала в АДРЕСА_2 і перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_1.

Викладене підтверджується копією паспорта ОСОБА_3, виданим Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС в Донецькій області, 14 січня 2015 року, копією свідоцтва про одруження ОСОБА_3 з ОСОБА_6, НОМЕР_3, виданим 23 квітня 2004 року Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції.

З відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за № 693/02.121 від 11 лютого 2016 року, також вбачається, що ОСОБА_3 було відмовлено у здійсненні реєстрації смерті ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що свідоцтво про її смерть НОМЕР_2 від 08 грудня 2015 року видане ОСОБА_3 Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було, а довідка про причину її смерті № 669 від 11 листопада 2015 року, також затверджена закладом охорони здоров»я Донецької Народної Республіки, які знаходяться на тимчасово окупованій території. і відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України так як будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Тому, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює, правових наслідків

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні заяви про встановлення юридичного факту смерті ОСОБА_4, Києво-Святошинський районнй суд Київської області в рішення суду послався на вище вказані вимоги ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та на те, що документи про смерть ОСОБА_4 не є належними та допустимими доказами, так як видані на тимчасово окупованій території Донецької області.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується так як згідно вимог ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В п. 8 ст. 256 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За правилами ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК України і полягає у з»ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану), яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід»ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законівУкраїни.

Пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого

самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч. 1 - 2 ст. 4 Закону України «про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024.

Згідно ч . 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною

Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення подано онукою померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_3

На підтвердження факту смерті ОСОБА_4, заявниця подала до суду свідоцтво про її смерть НОМЕР_2 від 08 грудня 2015 року, видане Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, довідку про причину смерті ОСОБА_4 № 669 від 11 листопада 2015 року, виданої органом охорони здоров»я Донецької Народної Республіки, згідно яких, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок інфаркту мозку при церебросклірозі.

Оцінюючи свідоцтво про смерть ОСОБА_4, довідку про причини її смерті,, колегія суддів виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» з яких вбачається, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але, «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких лій як, наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречинни» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1986 &45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у справах - Кіпр проти Туречинни» (Cyprus v. Turkey 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de faсkto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш смертним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey 10.05.2001 &92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПО у справі - Мозер проти Республіка Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договорних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою) - (Mozer v. the Republic of Molbova and Russia 23022016 &142).

Як вбачається з постанов Верховної Ради України від 27 січня 2015 року та 04 лютого 2015 року останньою визначено не легітимність утворення та існування Донецької Народної Республіки.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Так, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Виходячи з викладеного та з метою захисту прав і свобод громадян України, якою є ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність задоволення її заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_4 в певний час, так як законом не передбачено іншого порядку встановлення вказаного факту виходячи з тих обставин що склалися, так як колегія суддів розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя, тощо.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Заяву ОСОБА_3 про встановлення факту що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Павліковка, Калушського району, Івано-Франківської області, померла в певний час, в м. Горлівка, Центрально-Гороського району, Донецької області та визнати датою її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: