Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Вох В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок та господарські споруди,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вказує, що з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин норми земельного законодавства, яке було чинне на той час.

Встановивши, що спірний будинок було збудовано на присадибній земельній ділянці баби - ОСОБА_3 у 1985 році на підставі рішення Костопільської міської ради №9 від 10.04.1979 року, співвласником якого стала і її матір ОСОБА_4 за рішенням Костопільського районного суду від 28.11.2000 року, то до її матері в силу ст.16, ч.5 ст.20, ст.90 ЗК УРСР 1970 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, перейшло і право користування спірною земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок із надвірними спорудами у АДРЕСА_1.

Зазначає, що отримавши по договору дарування від 23.11.2009 року 33/100 частин спірного будинку з надвірними будівлями, до неї перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій розміщений спірний будинок, в силу закону. Підтверджувати або реєструвати таке право користування земельною ділянкою закон її не зобов»язує та вимог таких не встановлює.

__________________________________________________________________________________________________________

Справа № 564/1032/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Цвіркун О.С.

Провадження № 22-ц/787/675/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Згідно зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення районного суду не відповідає цим вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що сторони не надали суду документів, які б підтверджували право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, а відтак відсутні докази, що сторони на законних підставах користуються нею.

Проте погодитись з таким висновком районного суду не можна.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суб»єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. (правова позиція Верховного Суду України у справі від 06 червня 2012 року № 6-40 цс12).

Судом встановлено, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23.11.2000 року виділено у власність ОСОБА_4 1/3 частину будинковолодіння АДРЕСА_1, а саме: жилу кімнату 1-7 та кімнату І-6 /10 кв.м. та 23,7 кв.м./, «Б-І»-літню кухню, 1/3 частину мансарди. Огорожу №1 та колонку «К» залишено в спільному користуванні співвласників, що становить 33/100 від усього будинковолодіння.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до статті 30 ЗК України 1990 року, який діяв на момент набуття ОСОБА_4 права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 67 цього Кодексу передбачалось, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у містах -0.1 га.

В порядку, передбаченому Земельним кодексом України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, сторони право користування земельною ділянкою не оформили. Не містять матеріали справи і рішення органу місцевого самоврядування про відведення ОСОБА_3 земельної ділянки. З рішення Костопільської міської ради народних депутатів від 10.04.1979 року вбачається, що ОСОБА_3 надано дозвіл побудувати на своїй присадибній ділянці у АДРЕСА_1 новий житловий будинок замість старого аварійного. Проте площа земельної ділянки, яка була відведена не зазначена.

Згідно із п.7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до наданої копії договору дарування частини житлового будинку від 23.11.2009 року вбачається, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1,а остання прийняла в дар 33/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 /а.с. 7/.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судом установлено, що сторони є співвласниками житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1. Позивачці належить 33/100 частки житлового будинку, відповідачу належить 67/100 частки даного будинку.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 50303/1-с від 07.12.2015 року згідно обмірів у фактичному користуванні сторін по справі, відповідно до існуючих твердих меж перебуває земельна ділянка площею 1652 кв.м.

Докази того, яка площа земельної ділянки була закріплена за вказаним будинком на підставі рішення органу місцевого самоврядування в матеріалах справи відсутні.

Згідно плану земельної ділянки АДРЕСА_1, наданого позивачкою в суді апеляційної інстанції, вбачається, що площа ділянки, яка була відведена ОСОБА_3 складала 1643 кв.м., також до цієї земельної ділянки було закріплено надлишок в розмірі 1043 кв.м.

В суді апеляційної інстанції як позивач, так і відповідач пояснили, що назвати яка площа земельної ділянки залишається у їх фактичному користуванні, вони не можуть, документів не мають, до органу місцевого самоврядування з вказаним питанням не звертались.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно із ч. 4 ст. 88 Земельного кодексу України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Частиною четвертою ст. 120 цього Кодексу передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Спору щодо користування житловим будинком і надвірними спорудами, між співвласниками немає.

Як було встановлено судом, в порядку, передбаченому діючим Земельним кодексом, сторони право користування земельною ділянкою не оформили, земельну ділянку на час розгляду справи в суді, не приватизували.

Також в суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що між ними не було встановлено фактичного порядку користування земельною ділянкою. Не було укладено і договору про спільну часткову земельну ділянку у письмовій формі.

Крім того, колегія суддів при вирішенні спору не може взяти до уваги і висновок експерта № 50303/1-С судової земельної-технічної експертизи від 07.12.2015 року, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п.2.26, п. 3.25, п. 3.22, п.3.26 ДБН 360-92** присадибна забудова з площею ділянок менше 600 кв.м повинна забезпечуватися централізованим водопроводом, межі користування земельними ділянками не повинні проходити ближче ніж на один метр від глухих стін основних чи службових будівель ( для обслуговування та здійснення ремонту будівель), при цьому необхідно забезпечити улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стоку атмосферних осадків з кровель та карнизів будівель на території суміжних ділянок. Ширина виїзду з кожної земельної ділянки повинна бути не меншою ніж 3, 5 м., малоповерхова забудова з площею приквартирних ділянок менш ніж 300 м2 повинна забезпечувати центральним водопроводом та каналізацією.

Житловий будинок сторін централізованою каналізацією не обладнаний. Питання технічної можливості приєднання житлового будинку до централізованої каналізації судом не досліджувалося. Натомість, в суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що на території спірної земельної ділянки знаходиться два септика, які не були позначені при виготовленні технічного паспорту. Також на спірній земельній ділянці знаходиться три джерела водопостачання, які не знайшли свого відображення в технічній документації та експертизі: це колонка, яка за рішенням Костопільського районного суду в 2000 році залишена в загальному користуванні, скважина, якою користується позивачка, та ще одна колонка. Скважиною користується позивачка, а колонками фактично користується відповідач.

Як при першому варіанті порядку користування спірною земельною ділянкою, так і при другому варіанті поділу джерело водопостачання- колонка, яка за рішенням суду першої інстанції є в спільному користуванні, знаходиться на території земельної ділянки, яка пропонується для виділення в користування ОСОБА_1 Друга колонка, якою, за твердженнями ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, користується ОСОБА_2 знаходиться на межі земельних ділянок. Яким чином відповідач буде мати доступ до джерела водопостачання експерт не визначив.

Крім того, з пояснень позивачки ОСОБА_1 в апеляційній інстанції вбачається, що зі сторони частини будинку, що належить їй на праві власності, повністю відсутній виїзд з земельної ділянки. Щоб вийти чи зайти до своєї частини будинку вона користується земельною ділянкою сусідів, яка на даний час є неогородженою.

Проте, зазначені вимоги залишилися поза увагою експерта, який при розробці варіантів порядку користування земельною ділянкою не зазначив порядок входу виходу на подвір"я і окремо до кожної частки домоволодіння, користування і здійснення догляду за ним, не врахував вимоги санітарних правил і правил пожежної безпеки, взагалі не врахував спільні комунікації, що розташовані на земельній ділянці.

Однак ця обставина також залишилась судом без уваги та оцінки.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову без урахування зазначених положень Закону та фактичних обставин справи, тому висновок суду про відмову в задоволенні позову без вирішення та урахування вищезазначених обставин є передчасним. Таким чином, підстави відмови у задоволенні позову, зазначені у рішенні суду першої інстанції не узгоджуються з законом, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з вищенаведених мотивів

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок та господарські споруди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич