Справа № 307/1819/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Тячівського районного суду від 17 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 29.06.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Сторони з 24.01.2015 перебувають у шлюбі, 05.01.2014 у них народилася донька ОСОБА_5, а 01.06.2016 народилася донька Домініка. На утримання доньки ОСОБА_5 з відповідача рішенням суду вже стягуються аліменти. Спільне життя у сторін не складається, відповідач фактично залишив сімю, виїхав на заробітки до Росії, байдуже ставився до дружини під час її вагітності тощо. Шлюб між сторонами існує формально, тому по досягненні молодшою донькою однорічного віку ставитиметься питання про його розірвання.

Діти проживають із позивачем, відповідач відмовляється надавати матеріальне утримання новонародженій доньці, хоча зобовязаний утримувати дитину. Оскільки відповідач не має регулярного заробітку, але є працездатним, працює на будівельних роботах у Росії, де за його ж словами заробляє в еквіваленті близько 25000,00 грн на місяць, він у змозі сплачувати на утримання дитини щомісячно 3000,00 грн щоб забезпечити її нормальний розвиток.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на фактичну неможливість стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 180, 182, 184 СК України щодо обовязку батька утримувати свою дитину, позивач ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки Домініки, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тячівського районного суду від 17.08.2016 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 900,00 грн щомісячно починаючи з 29.06.2016 і до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. У решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави 551,20 грн судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржив рішення суду, вважає його незаконним і необґрунтованим. В апеляції зазначає, зокрема, що суд не врахував стану здоровя відповідача, який хоча й виїжджає на тимчасові заробітки, але на високооплачувану роботу влаштуватися не може, його заробітки незначні, використовуються, крім іншого, на оплату житла та харчування за кордоном. Вдома він проживає з батьками, свого рухомого чи нерухомого майна не має. Крім того, з нього вже стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 900,00 грн щомісячно, а також аліменти на утримання дружини в розмірі 600,00 грн щомісячно, що разом становить 1500,00 грн, тому загальний розмір стягнутих аліментів перевищує встановлену Законом України «Про виконавче провадження» межу у 50% заробітної плати платника аліментів. Таким обмежуються права відповідача на забезпечення собі відповідного рівня життя. З урахуванням наведеного та беручи до уваги установлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, відповідач вважає для себе за можливе сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 500,00 грн щомісячно. Просить рішення суду змінити, стягнувши аліменти на утримання дитини в розмірі 500,00 грн щомісячно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, сторони з 26.01.2015 перебувають у шлюбі, однак, з листопада 2015 року проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5 окремо, у будинках своїх батьків, діти перебувають на утриманні та вихованні матері, що стверджується чинними рішеннями Тячівського районного суду від 14.01.2016 і від 11.04.2016 (а.с. 28-34), свідоцтвами про шлюб, про народження дитини, актом обстеження житлових умов позивача від 14.06.2016 (а.с. 3, 4, 6-8), іншими матеріалами справи.

Рішенням Тячівського районного суду від 14.01.2016 з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі 900,00 грн щомісячно, починаючи з 21.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття, а рішенням цього ж суду від 11.04.2016 з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 у розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 14.03.2016, під час вагітності і до досягнення дитиною трирічного віку.

Заперечуючи проти позову та оскаржуючи ухвалене в справі судом рішення в частині визначення розміру аліментів (а.с. 22-23, 48-52), відповідач ОСОБА_3 водночас не заперечував по суті ані свого обовязку утримувати дитину, ані тих обставин, що працює сезонно за межами України, має з цього доходи, витрачає їх, серед іншого, на проживання за кордоном, харчування тощо. Натомість посилався на отримання травм під час дорожньо-транспортної пригоди у 2009 році, що обмежує його працездатність, перешкоджає у влаштуванні на високооплачувану роботу, надав суду медичні документи, що вказують на лікування у 2009-2010 рр. (а.с. 24-26). Вказував також на те, що проживає з батьком, який є інвалідом ІІ групи, та з матірю, яка не працює (а.с. 27). Водночас відповідач не надав суду жодних доказів, які б вказували на його обмежену в конкретний спосіб працездатність по спливу тривалого часу після ДТП, станом на час виникнення спірних правовідносин і вирішення відповідного позову, визнаючи факти виїзду на регулярні сезонні роботи за межі України та одержання доходів, відповідач не повідомив суду розміри своїх заробітків, визнаючи, при цьому, за можливе, з урахуванням обставин, які вважав для себе істотними, сплачувати аліменти на утримання молодшої доньки в розмірі 500,00 грн щомісячно.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вірно виходив з того, що батько, який проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її утриманні, тому за вимогою матері дитини, доходи якої є недостатніми для утримання дитини, з нього належить стягнути відповідні аліменти. Водночас, суд, з урахуванням вільних, на власний розсуд дій сторін, спрямованих на виконання обовязку щодо доказування своїх вимог та заперечень (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України), як відхилив частково необґрунтовані вимоги позивача, так і значною мірою врахував заперечення й доводи відповідача. За обставинами справи суд дійшов вірного висновку про наявність у відповідача нерегулярного, мінливого доходу, який, утім, за визнанням і самого відповідача дає йому змогу утримувати себе за кордоном і заробляти собі кошти, а тому й про необхідність стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції стягнув їх у більш ніж утричі меншому розмірі порівняно із тим, що був заявлений позивачем, суд виходив із конкретних обставин, що враховуються при визначенні розміру аліментів і, крім того, за відсутності особливих обставин, що впливають на визначення розміру аліментів для певної дитини, врахував рівне право обох дітей однієї вікової категорії на одержання однакового утримання від батька. Позивач погодився із таким вирішенням питання про участь батька в утриманні дітей.

Беручи до уваги, що аліменти стягуються у твердій грошовій сумі, а відповідач не надав суду даних про конкретні розміри та періодичність своїх заробітків (доходів), зокрема, зарплати, повязування ним із посиланням на відповідні акти законодавства розміру стягнутих аліментів із певним відсотком його заробітної плати або мінімальної заробітної плати необґрунтоване та правильно відхилене судом. Діючи в процесі в обраний ним спосіб, відповідач позбавив себе можливості оперувати такими обставинами та відповідним чином належно обґрунтувати таку правову позицію. Зрештою, аліменти, що стягуються у твердій грошовій сумі, не визначаються межами 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За таких обставин, суд першої інстанції врахував істотні обставини, що мають значення в справі, правильно застосував до спірних правовідносин норми ст. 180, ст. 181 ч. 3, ст.ст. 182, 184 СК України, якими вони регулюються. Суд з урахуванням правил змагальності цивільного процесу дав правильну оцінку наявним у справі доказам та дійшов вірного висновку про спроможність відповідача надавати у присуджених межах утримання дитині, що його доводи апеляції не спростовують по суті. Стосовно ж доводів відповідача, що повязуються із наявністю ухвалених раніше судом рішень про стягнення аліментів, то такі на вищевикладене не впливають, за наявності для того підстав відповідні питання можуть вирішуватися за правилами, установленими законом для, зокрема, зміни розміру аліментів, визначеного судом.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4, відхилити, рішення Тячівського районного суду від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді