Провадження № 22-ц/773/941/16 Категорія: 49 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Киці С.І.

суддів Подолюка В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар Черняк О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року в даній справі позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Навроцька) Н.С., зареєстрований 04 листопада 2000 року за актовим записом №1207 Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, розірвано.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає рішення незаконним, оскільки судом порушені норми процесуального права, справа розглянута неповноважним, необєктивним, упередженим та зацікавленим на користь позивача складом суду. Просить скасувати рішення суду, визнати заяву про відвід судді Пушкарчук В.П. від 21.04.2016р. обґрунтованою, залишити позов ОСОБА_3 без розгляду на підставі п.4 ст.207 ЦПК України.

Апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4С, перебувають у шлюбі, який зареєстрований 04 листопада 2000 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1207. У шлюбі народились діти ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Міа ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони по справі тривалий час разом не проживають, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету та не ведуть спільного господарства.

Судом враховано, що позивач наполягав на розірванні шлюбу, відповідач також бажає розірвання шлюбу, а тому покладення судом обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не допускається і тому не надавався сторонам строк на примирення.

Представник відповідача в апеляційній скарзі не заперечує щодо підстав розірвання шлюбу, не зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права. Отже, встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача і суд прийшов до правильного висновку про розірвання шлюбу.

Позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу подана 28 жовтня 2015 року до Луцького міськрайонного суду. 29 жовтня 2015 року Луцьким міськрайонним судом відкрито провадження у даній справі. 01 грудня 2015 року Луцьким міськрайонним судом ухвалено заочне рішення по справі, яке ухвалою суду від 14 березня 2016 року було скасоване і справа призначена до розгляду на 21 квітня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи неповноважним судом і порушення судом ст.111 ЦПК України, спростовуються нормами чинного ЦПК України та матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно п.10 ст.110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до ст.111 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України. справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.

Статтею 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Встановлено, що останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 в Україні - м.Луцьк вул.Воїнів Інтернаціоналістів, 6/20. Сторони є громадянами України. На час відкриття провадження у справі місце проживання відповідача у м.Луцьку підтверджувалось витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осібпідприємців.

Позивач скористався своїм правом, закріпленим в ст.110 ЦПК України (підсудність справ за вибором позивача), зокрема частиною 9 якої передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обидві сторони по справі мешкають та зареєстровані за межами України не заслуговують на увагу. Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_3 в Україні у м.Донецьк. Згідно дозволу на тимчасове проживання YONHZKXHK 8001175 відповідачу ОСОБА_4 надано дозвіл на тимчасове проживання, а не постійне, в Німеччині, м.Вертезее Шульштрассе,9 з 27 травня 2014 року по 30 червня 2016р. За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Волинській області від 13.11.2015року. ОСОБА_4 знята з реєстрації у м.Луцьку 01.10.15р. у звязку з вибуттям в с.Новостав Рівненського р-ну Рівненської області, однак там на даний час не зареєстрована. Крім того, відповідачці ОСОБА_4 належить на праві власності квартира у м.Луцьку по вул.Чорновола, 16/4.

Позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може предявлятись за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування. Відповідно до ст.111 ЦПК України Верховний Суд України визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні і лише за клопотанням позивача. Оскільки останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача в Україні є м.Луцьк, то суд не мав права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Згідно п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 подала до Дільничого суду м.Штарнберг, Німеччина заяву про розлучення з ОСОБА_8 в сімейній справі «ОСОБА_4 проти ОСОБА_3» заява на розлучення подана ОСОБА_4 не була доставлена ОСОБА_3 Відповідно до законодавства Німеччини, міжнародна юрисдикція повинна визначатися автономно. За аналогією німецькі суди застосовують в цих випадках § 261 п.3 Цивільно-процесуального кодексу ЗПО (Верховний Федеральний Суд, Журнал сімейного права, 1994, 434). Це означає, що німецькі суди є лише тоді компетентними у міжнародних справах, коли заява на розлучення, подана у німецький суд, була доставлена відповідачеві до того, як іншій стороні була доставлена заява на розлучення, подана відповідачем в Україні.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, суд в ухвалі від 21.04.2016р. зазначив, що оскільки заява про розлучення подана дружиною ОСОБА_4, не була доставлена чоловікові ОСОБА_3, а позовна заява на розлучення подана ОСОБА_3 в Україні, на адресу адвоката дружини доставлена і нею отримана, дільничий суд м.Штарнберг не може вважатися компетентним для даного міжнародного шлюборозлучного процесу.

Наявність в іноземній державі справи щодо цього ж спору між тими ж сторонами може бути підставою для відмови у відкритті провадження, оскільки підсудність судам справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, а не при розгляді справи по суті.

З висновку науково-правової експертизи, проведеної заступником директора Інституту держави і права ім.В.М. Корецького НАН України, член-кореспондентом Національної академії правових наук України, заслуженим юристом України ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_3 при поданні позовної заяви від 28.10.2015р. до Луцького міськрайонного суду Волинської області порушень правил підсудності не вбачається. Правові наслідки, передбачені положеннями п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України, до поданої ОСОБА_3 позовної заяви про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 від 28.10.2015 року, у звязку з тим, що існує провадження між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що розглядається у суді м.Штарнберг (Федеративна Республіка Німеччина), не можуть бути застосовані.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно відкрито провадження у даній справі, так як справа підсудна Луцькому міськрайонному суду і підстав для залишення заяви без розгляду не було.

Під час розгляду справи по суті, після вирішення клопотань представників сторін, їх пояснень в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заявила відвід судді Пушкарчук В.П. на підставі п.2, 4 ст.20 ЦПК України. Ухвалою суду від 21 квітня 2016 року в задоволенні відводу судді було відмовлено. Так, при розгляді справи встановлено, що суд визнав причини неявки відповідача в судове засідання 01.12.2015р. поважними та скасував заочне рішення, відповідач належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, представник відповідача брала участь у судових засіданнях по справі, а відповідно до ст.76 ч.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Судом першої інстанції були розглянуті клопотання, заявлені представником відповідача, про що постановлені вмотивовані ухвали. Незаконних дій судді під час розгляду справи, неоднакового ставлення до сторін, зацікавленості судді у вирішенні справи не встановлено. Колегія суддів вважає, що заява про відвід судді є необґрунтованою, обставин, які б викликали сумнів в неупередженості судді не встановлено, та таких доказів представником відповідача суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, є власним тлумаченням представника відповідача норм законодавства. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду і залишення заяви без розгляду немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: