Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., НагорнякаВ.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргоюОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 18 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2706/0108/71-013 про надання кредиту в сумі 918 000 дол. США зі строком погашення з 18 січня 2008 року по 18 січня 2038 року і сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, а ОСОБА_3 зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 18 січня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку передано садовий будинок НОМЕР_2, загальною площею 970,4 кв. м, який складається з садового будинку літ «А», жилою площею 299,20 кв. м, спорудження літ. «№ 1-4,1» за адресою: АДРЕСА_1, с/т «1-го Травня», що належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2008 року. Також 18 січня 2008 року було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013- Z-2, відповідно до якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0635 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, с/т «1-го Травня», кадастровий номер НОМЕР_1. 08 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого п. п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 викладено в іншій редакції.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 08 серпня 2008 року № 2706/0108/71-013-Р-2, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 зобов'язалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_3 у вигляді кредитної лінії згідно з кредитним договором у розмірі 1 127 000 дол. США.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору позивач просив стягнути заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість у розмірі 1 316 962,90 дол. США та 1 668 525 грн 68 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Сведбанк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитом з боржника та поручителя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами під час розгляду справи встановлено, що 18 січня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2706/0108/71-013 про надання кредиту в сумі 918 000 дол. США зі строком погашення з 18 січня 2008 року по 18 січня 2038 року і сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, згідно з яким ОСОБА_3 зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 18 січня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку передано садовий будинок НОМЕР_2, загальною площею 970,4 кв. м, який складається з садового будинку літ «А», жилою площею 299,20 кв. м, споруда літ. «№ 1-4,1» за адресою: АДРЕСА_1, с/т «1-го Травня», що належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2008 року. Також 18 січня 2008 року було укладено іпотечний договір № 2706/1008/71-013-Z-2, відповідно до якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0635 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, с/т «1-го Травня», кадастровий номер НОМЕР_1. 08 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого п. п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 було викладено в іншій редакції.

Також у забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 08 серпня 2008 року № 2706/0108/71-013-Р-2, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 зобов'язалася перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком ОСОБА_3 у вигляді кредитної лінії згідно з кредитним договором у розмірі 1 127 000 дол. США.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, у справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 20 липня 2009 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у справі, яка переглядається, судами неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України та зроблено невірний висновок про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся лише у лютому 2010 року, а письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором були направлені поручителю 20 липня 2009 року, то у зв'язку з пропущенням шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального закону.

У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не переглядається.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в частині залишення без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк