У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О, ОСОБА_1

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 4 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Рівненської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5; про визнання права власності на ? частину квартири у порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 4 серпня 2016 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири № 76 в житловому будинку №14 в м. Рівне по вул. О.Дундича в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

На рішення суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, де покликалися на його необґрунтованість і незаконність через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначали про неврахування судом суперечність позову вимогам ст.ст. 317, 320, 208, 209 ЦК України, оскільки позивач не є особою, яка має право на спірну ? частину квартири. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.11.2015 року приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_6

Вважали, що ОСОБА_3 прийняла спадщину померлої на ? частину квартири, що стверджується нотаріальною заявою № 19 від 13.11.2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Рдаивилівського районного нотаріального округу ОСОБА_7

Усупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено факту отримання спадщини за заповітом, а такої вимоги ним заявлено не було, тому суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства .

З цих підстав просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідачів, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_8 Оскільки правовстановлювальні документи на ? частину спірної кватири у позивача відсутні, тому нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, що унеможливило набуття ОСОБА_4 права власності на спадкове майно в позасудовому (нотаріальному) порядку і було підставою для звернення його з позовом до суду.

Матеріалами справи встановлено, що 28 березня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким на випадок її смерті все майно, що їй належало, заповіла ОСОБА_4 Даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 11, 12).

9 травня 2013 року спадкодавець померла, що сторонами не заперечується та стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ № 141696 від 10 травня 2013 року (а.с. 7-7, зв., 8-8, зв.).

Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на ? частину квартири № 76 в житловому будинку, що знаходиться в м. Рівне по вулиці О.Дундича, будинок 14, яка належала спадкодавцю на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 10 липня 2009 року (а.с. 9, 21).

15 липня 2013 року ОСОБА_4 подав приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини, а 27 квітня 2015 року цим нотаріусом винесено постанову про відмову ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири №76 в будинку №14 на проспекті ОСОБА_9 в м. Рівне через відсутність відомостей та документів, необхідних для його видачі (а.с. 16; 20-20, зв.).

Вважаючи, що в звязку зі смертю спадкодавця і прийняттям спадщини він набув право на спірну частину квартири за заповітом, у листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та Рівненської міської ради про визнання права власності.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1223, 1233, 1245, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив його вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що 25 вересня 2004 року спадкодавець склала заповіт на користь ОСОБА_3, що підтверджує її право на спадкування, не заслуговують на увагу.

Так, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Не можна погодитися і з покликаннями автора скарги на відсутність у позивача права спадкування, оскільки таке право у нього виникло відповідно до заповіту від 28 березня 2009 року та заяви про прийняття спадщини від 15 липня 2013 року.

Щодо права власності спадкодавця на спірну частину квартири, то ця обставина підтверджується змістом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, номер 46430975, від 28.10.2015 року (а.с. 9-10).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тому доводи відповідачів про необхідність та вимушеність захисту їхніх прав, порушуючи тим самим права спадкоємця за заповітом, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: