ухвала

іменем україни

12 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Рівненської області дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа - Приватне підприємство «КНГ» про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 196 183 грн 50 коп. звернути стягнення на належне ОСОБА_7 майно - нежитлову будівлю, сервісний центр, загальною площею 344,1 кв. м, та будівлю магазину загальною площею 122 кв. м з допоміжними приміщеннями площею 16,1 кв. м по АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,7000 га, розташовану на території с. Великий Житин на території Великожитинської сільської ради Рівненського району, які є предметами іпотеки.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на ті обставини, що 13 серпня 2012 року між Приватним підприємством «КНГ» та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій зі змінами, внесеними 13 серпня 2013 року, за якими банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, укладеним в рамках цієї угоди, які є невід'ємною її частиною.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором в цей же день між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку належне йому спірне нерухоме майно.

У межах генерального кредитного договору 13 серпня 2013 року між підприємством та банком укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 1 408 687 грн, а він зобов'язався їх повернути до 13 серпня 2015 року та сплатити 21 % річних за користування коштами.

Однак боржник не виконав взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 09 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 196 183 грн 50 коп. в тому числі 1 142 339 грн 87 коп. - борг за кредитом, 84 730 грн 14 коп. - борг за відсотками, 27 324 грн 89 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 8 085 грн 74 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

01 серпня 2014 року банк звернувся до боржника та іпотекодавця із вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором та у випадку їх невиконання попередив про можливість задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте ця вимога не була виконана, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року, позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 010/01-09-0-0/07-149 від 13 серпня 2013 року в сумі 1 612 227 гривень 09 копійок, з яких: 1 142 339,87 грн - заборгованість за тілом кредиту; 245 127,52 грн - заборгованість за відсотками; пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту - 175 181,67 грн; пеня за несвоєчасне погашення відсотків за кредитом - 49 578,03 грн, звернуто стягнення на належне ОСОБА_5 майно - предмет іпотеки за іпотечним договором № 12/166-1/185 від 13 серпня 2012 року шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною продажу, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а саме:

- нежитлова будівля, сервісний центр, загальною площею 344,1 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Рівненської області по справі № 3/26 від 13.02.2009 р, зареєстроване 23.02.2009 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 30-173 з реєстраційним № 26510390, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Бюро технічної інвентаризації № 21950221 від 23.02.2009 р., та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Бюро технічної інвентаризації № 35084579 від 07.08.2012 р.;

- будівля магазину (заг. площа 122,0 кв. м) з допоміжним приміщенням (заг. площа 16,1 кв. м), яка знаходиться по АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.08.2012 р. (бланк серії НОМЕР_1), видане Виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради на підставі Рішення Виконавчого комітету Великожитинської сільської ради № 152 від 31.07.2012 р., зареєстроване 01.08.2012 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 209-365 з реєстраційним № 37268021, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Бюро технічної інвентаризації № 35022957 від 01.08.2012 р., та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Бюро технічної інвентаризації № 35084606 від 07.08.2012 р.;

- земельна ділянка площею 0,7000 га, що розташована в с. Великий Житин на території Великожитинської сільської ради Рівненського району та належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на право приватної власності на землю - серія ЯЗ № 001279 від 09.01.2009 р., виданий Управлінням Держкомзему у Рівненському районі на підставі Договору купівлі-продажу № 4100 від 04.12.2008 р. та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03. Витяг з Поземельної книги про земельну ділянку № ВТ-32012 від 07.06.2012 р., наданий Управлінням Держкомзему у Рівненському районі. Кадастровий номер земельної ділянки 56:246:815:00:03:017:0244.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль" судовий збір в розмірі 3 654 грн 00 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що боржник неналежно виконував умови договору кредиту, внаслідок чого утворився борг, і позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок його погашення шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, як визначено договором та законом (ст. ст. 589, 590 ЦК України, ст. ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку»).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ні іпотечним договором від 13 серпня 2012 року № 12/166-1/185, ні кредитним договором від 13 серпня 2012 року № 010/01-09-0-0/07-149, укладеними в межах Генерального договору від 13 серпня 2012 року між сторонами не була визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 9.5.2 іпотечного договору від 13 серпня 2012 року № 12/166-1/185 ціна продажу іпотеки визначається згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності щодо вартості предмета іпотеки, виконаного після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15).

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування ст. 554 ЦК України, збільшення обсягу відповідальності поручителя є безпідставними та необґрунтованими, оскільки банком заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про іпотеку».

Доводи про порушення вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України та стягнення пені майже за два роки є необґрунтованими, оскільки виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Такимчиномсудза власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15).

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик О.М. Ситнік