ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4976/16-ц
провадження № 2/753/3737/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Комаревцевої Л.В.

за участю секретарів - Драгой В.В.,Іващенко Є.В., Борисова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, виплати заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, виплати заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначив, що з 01.10.2013 займає посаду директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ».

24.12.2015 позивач написав проект заяви про звільнення за власним бажанням, яку залишив у компанії, в своєму робочому кабінеті та нікому не передавав.

В період з 21.12.2015 по 23.12.2015, з 25.12.2015 по 26.12.2016 позивач перебував на лікарняному, натомість протоколом б/н загальних зборів учасників ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 25.12.2015 був звільнений з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» з 25.12.2015 за власним бажанням.

Крім того, позивач вказує, що період з 28.12.2015 по 22.01.2016 перебував у законній відпустці, згідно заяви та виданого ним наказу № 12/К/В від 28.12.2015 про відпустки. Оскільки 28.12.2015 за відомостями, вказаними в отриманому ним витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивач займав посаду директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», вказані підстави надали йому право в подальшому видавати наказ про відпустку.

Як зазначає позивач, через деякий час йому зателефонували з ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» та повідомили, що його звільнено з ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ». Наказу про звільнення він не отримував, як і остаточного розрахунку при звільненні. Крім того за час роботи зауважень, доган, негативних характеристик зі сторони керівництва до нього не було.

За викладених обставин, позивач вважає своє звільнення незаконним. Просить позов задовольнити та поновити його на посаді директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» , стягнути компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12.543.00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2015 по день винесення судом рішення та моральну шкоду в сумі 74.000 грн.

В судовому засіданні допитаний в якості свідка позивач пояснив наступне. В компанії ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» працює більше трьох років. Зауважень з боку засновника до нього не було. В листопаді 2015 року в кабінеті позивача, за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_5, адвоката позивача, відбулась розмова з приводу купівлі позивачем компанії ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ». Натомість не було досягнуто згоди щодо ціни вартості компанії, в зв'язку з чим почали тривати переговори. Позивач вказує, що питання про його звільнення з компанії не стояло. 24.12.2015 позивач написав проект заяви про звільнення та в цей же день відбулась зустріч з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Проте, оскільки у вказаних осіб не було підтвердження повноважень від ОСОБА_3 переговори з приводу продажу компанії не відбулися, зустріч відкладено до надання представниками належних повноважень на представництво інтересів засновника товариства. Проект заяви про звільнення позивач нікому не передавав, вказана заява без волевиявлення позивача опинилася у відповідача. Крім того, зазначає, що 25.12.2015 на збори учасників товариства «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», де вирішувалось питання про його звільнення - позивача не запрошували. Вказані збори відбулися без участі ОСОБА_3, який перебував за межами України. Загалом, вказаний протокол містить неточності та оформлений всупереч чинному законодавству. Як вказує позивач, протокол від 25.12.2015 ним не оскаржувався. Крім того позивач вказує, що, оскільки ним було написано проект заяви про звільнення, який нікому не передавався, дану заяву у формі проекту він не відкликав. По сьогоднішній день позивача не повідомлено про звільнення, не ознайомлено з наказом та не здійснено розрахунку. 25.12.2015 перебуваючи на лікарняному, позивач приїхав в кінці дня до офісу і здав приміщення орендарям. Щодо повідомлення про перебування на лікарняному пояснив, що відповідача не повідомляв, так як на підприємстві вказані обставини не були обов'язковою умовою, питань з приводу цього у засновника ніколи не виникало. Специфіка даної роботи дозволяє працювати у будь-який час, маючи інтернет-ресурси. За викладених обставин просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві та поясненнях, які надані позивачем.

Представник відповідача в судовому засіданні та під час розгляду справи заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених в письмових запереченнях, пояснивши наступне. 24.12.2015 позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просить звільнити його з 25.12.2015. Вказану заяву позивач передав адвокату ОСОБА_5, який є єдиним представником єдиного учасника товариства, ОСОБА_3, після чого йому одразу було повідомлено, що загальні збори учасників товариства відбудуться 25 грудня 2015 року. До моменту проведення загальних зборів та до сьогоднішнього часу позивач заяву про звільнення не відкликав та не повідомляв ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про бажання залишитись працювати у товаристві.

25.12.2015 були проведені загальні збори учасників товариства на яких було прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора Товариства за власним бажанням та призначення нового директора. Також, рішенням загальних зборів учасників Товариства від 25.12.2015 позивачу було доручено передати по акту, новому директору товариства ОСОБА_4 матеріальні цінності, документацію та печатку товариства до 28.12.2015. Рішення на загальних зборах приймав єдиний учасник ОСОБА_3, який володіє 100% частки від загального статутного капіталу товариства. Представник відповідача вказує, що позивач не приймав участі в загальних зборах учасників товариства, хоча ОСОБА_5 позивачу пропонував взяти участь, незважаючи на те, що останній не є учасником товариства і необхідності в його участі в загальних зборах учасників товариства не було. Також в свій останній робочий день 25.12.2015 позивач на роботу не вийшов, повідомлення про не можливість вийти на роботу ОСОБА_3 не подав. Як наслідок новий директор 28.12.2015 був змушений видати наказ б/н про розірвання трудового договору, яким засвідчив факт звільнення позивача за ст. 38 КЗпПУ. Крім того, в зв'язку з тим, що позивач не передав до 28 грудня 2015 року (в тому числі і по сьогоднішній день) матеріальні цінності, з 28.12.2015 було видано наказ новим директором, відповідно до якого на товаристві діяла нова печатка. Позивача декілька разів викликали до офісу для передачі матеріальних цінностей, документації і печатки товариства. Натомість позивач проігнорував такі виклики, що підтверджуються Актами про неявку особи та не передачу документів і матеріальних цінностей 20.12.2015,04.01.2016,05.01.2016. Виходячи з вказаних обставин позивача було звільнено законно. Що стосується перебування позивача у відпустці з 28.12.2015 представник відповідача пояснив наступне. Вказану заяву ОСОБА_3 не отримував, дозволу на відпустку позивачу не надавав. Підпис про прийняття даної заяви поставлено самим позивачем. Що стосується наказу про відпустку, то позивач видав його в день відпустки, чого не мав права робити. На наказі наявна печатка товариства, яка на момент його видачі у товаристві вже не діяла.

Представник відповідача вказує, що довідки про перебування позивача на лікарняному не було надано ні новому директору, ні засновнику ОСОБА_3. Також дані документи, на думку відповідача, не можуть бути доказами у справі, оскільки позивач коли писав заяву про звільнення 24.12.2014 на лікарняному не перебував, у період з 21 по 25 грудня 2015 позивач здійснив близько 10 банківських операцій.

Враховуючи письмові заперечення та заперечення які надані в судовому засіданні, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про участь у розгляді справи не надійшло.

Допитаний в судовому засіданні третя особа ОСОБА_4, як свідок, пояснив наступне. В грудні 2015 року йому запропонували посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ». 24.12.2015 під час розмови в компанії, за участю позивача, його адвоката, ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_4, позивач особисто, добровільно написав заяву про звільнення з 25.12.2015, яку передав ОСОБА_5 і в той же час позивача запросили на засідання загальних зборів, що визначено 25.12.2015, на якому мала бути розглянута заява позивача про звільнення за власним бажанням. 25.12.2015 на загальних зборах були присутніми ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 приймав участь у їх проведенні по скайпу. В подальшому, протокол загальних зборів було передано на підпис ОСОБА_3. 28.12.2015 вказаний протокол з підписом ОСОБА_3 було передано новому директору товариства, який в свою чергу, в той же день видав наказ про звільнення позивача, який неодноразово повідомлявся про передачу матеріальних цінностей та про затвердження нової печатки на товаристві. Свідок пояснив, що йому не було відомо про те, що 25.12.2015 позивач перебував на лікарняному. З заявою про відкликання заяви про звільнення позивач безпосередньо до свідка не звертався. Заява про звільнення позивача будь-яких додатків не містила.

В судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_5 пояснив наступне. В зв'язку з тим, що в компанії, без згоди учасника, було здійснено виведення коштів, за дорученням ОСОБА_3, свідок розпочав розмову з позивачем щодо списання коштів з рахунку відповідача. На що позивач повідомив, що має намір купити компанію, переконавши в цьому єдиного учасника товариства та свідка. В подальшому позивач відмовився, за час тривання переговорів, вивіз з компанії майно.

24.12.2015 під час проведення переговорів були присутні позивач, два його охоронці, адвокат позивача, свідок та ОСОБА_4 З боку позивача було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, проект якої ним було узгоджено зі своїм адвокатом. Вказану заяву позивач передав свідку, який його повідомив, що 25.12.2015 призначено загальні збори для її розгляду.

Свідок ОСОБА_5 зазначив, що тривалий час працює з ОСОБА_3, готує документи, в тому числі ним підготовлено протокол загальних зборів. Зазначив, що позивач не відкликав заяву про своє звільнення, не повідомляв про передування на лікарняному на день звільнення. В тому числі процедура звільнення позивача відповідає нормам діючого законодавства.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів » при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом ( розпорядженням ) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно зі ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, відповідно протоколу № 3 загальних зборів учасників ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 01.10.2013 позивача призначено на вакантну посаду директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» (а.с.6).

Відповідно до Наказу № 21/К від 02.10.2013 про призначення директора, позивач приступив до виконання обов'язків директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» з 02.10.2013 (а.с.7).

З копії заяви про звільнення позивача датованої 24.12.2015 вбачається, що позивач просить звільнити його з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» з 25 грудня 2015 року за власним бажанням (а.с. 69).

Позивач та його представник в судовому засіданні пояснили, що позивачем було написано проект заяви про звільнення, який нікому не передавався, так як наміру звільнятись з займаної посади не було. Крім того, у проекті заяви про звільнення, позивач просить звільнити його з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», а не з товариства.

За яких обставин вказаний проект заяви потрапив до відповідача позивачу не відомо.

Як пояснив позивач в судовому засіданні 24.12.2015 в офіс компанії заходили сторонні особи, після яких йому стало відомо про зникнення ряду документів, в тому числі проекту заяви про звільнення.

Натомість, як зазначив позивач, під час його допиту в якості свідка, до відповідача з заявою про відкликання проекту поданої заяви позивач не звертався. Заходів, про повідомлення відповідача, що подана заява про звільнення викладена у проекті позивач не вжив. Докази щодо неправомірного заволодіння представниками відповідача вказаної заяви матеріали справи не містять.

Що стосується посилання позивача, що проект заяви про звільнення не був в оригіналі для ознайомлення наданий ОСОБА_3, оскільки той фізично 25.12.2015 перебував в Естонії, не спростовує факту наявності даної заяви та її змісту.

Разом з тим, як вбачається з пояснень свідків, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, заяву про звільнення за власним бажанням позивач запропонував написати самостійно, проект якої ним було узгоджено зі своїм адвокатом. Вказану заяву позивач передав свідку ОСОБА_5

Відповідно до п. 12 Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 по справах про звільнення за ст.38 КЗпПУ суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що заява про звільнення позивача від 24.12.2015 (а.с. 69) є волевиявленням позивача і відповідає його внутрішній волі.

Позивач вказує, що проект заяви про звільнення не може бути використаний в якості юридичного документу, оскільки містить ознаки одразу двох статей, 38 та 36 КЗпПУ, відсутні посилання на підстави звільнення та докази на підтвердження такого звільнення.

Суд вважає важливим дані твердження позивача, натомість не може їх врахувати, з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто в установленому законом порядку працівник з власної ініціативи вправі припинити трудові відносини з одним роботодавцем, після чого працевлаштуватися до іншого, або поступити на навчання чи займатися іншими видами діяльності. Порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника в основному визначений відповідними нормами КЗпПУ, зокрема, статтею 38, яка встановлює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, та статтею 39, що обумовлює порядок дострокового розірвання строкового трудового договору.

Як встановлено судом, в поданій заяві про звільнення з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 24.12.2015 позивач просить звільнити його з займаної посади, з 25.12.2015 за власним бажанням.

Суть цієї підстави розірвання трудового договору полягає в тому, що за наявності бажання працівника припинити трудові відносини з конкретним роботодавцем, такий роботодавець зобов'язаний в установленому законом порядку звільнити цього працівника незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи від будь-яких інших обставин. Право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності.

За відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви в межах двотижневого строку.

Разом з тим, звільнення працівника за власним бажанням з зазначеної ним дати є правом самого працівника, та не містить обмежень, встановлених законом.

Враховуючи подану заяву та показання свідків, які в судовому засіданні пояснили, що з позивачем була усна домовленість про звільнення його з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», крім того як пояснив позивач у нього був намір звільнитись з займаної посади директора, проте не з ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», право працівника на звільнення у зазначений день відповідачем порушено не було.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпПУ, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпПУ).

Враховуючи вказані обставини, позивача було правомірно звільнено за ст. 38 КЗпПУ, згідно Наказу б/н від 28.12.2015, з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», 25.12.2015 за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпПУ.

Що стосується посилання позивача в позовній заяві про його незаконне звільнення в період відпустки, слід зазначити наступне.

Відповідно до поданої заяви про відпустку від 14.12.2015 позивач просить надати йому щорічну оплачувану відпустку, з 28.12.2015 року.

Наказом № 12/К/В від 28.12.2015 про надання відпустки позивач відбув у щорічну відпустку на 24 календарних дні з 28.12.2015 по 22.01.2016.

Однак, враховуючи, що позивач законно був звільнений з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», з 25.12.2015, підстави визнання звільнення незаконним позивача на час відпустки, з 28.12.2015 є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, загальні збори учасників товариства ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» на яких було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» та призначення нового директора - ОСОБА_4 - проведені 25 грудня 2015 року.

Наказом б/н від 28 грудня 2015 року позивач ОСОБА_2 був звільнений з посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», з 25 грудня 2015 року. В цьому ж наказі, п.5 зазначено про необхідність проведення остаточного розрахунку з позивачем у зв'язку з його звільненням за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпПУ.

Крім того, як зазначає представник відповідача, у зв'язку з тим, що позивач не передав печатку товариства, 28.12.2015 було видано наказ Товариства б/н про використання основної круглої печатки Товариства.

Представник відповідача зазначає, що позивач не передав відповідачу матеріальні цінності, документацію, трудову книжку.

Вказані обставини не заперечувались відповідачем.

Оскільки сторонами не надано доказів з зазначенням кількості днів невикористаної позивачем відпустки, суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, за їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 р. тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Відповідно до долучених до матеріалів справи довідок (а.с.25), позивач перебував на амбулаторному лікуванні в умовах денного стаціонару з 25 грудня 2015 року по 26 грудня 2015 року.

Згідно абзацу 11 статті 40 КЗпПУ, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення, в зв'язку з нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Законодавством визначено, що тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотній характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності (Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затверджене наказом МОЗ України від 9 квітня 2008 р. N 189).

Отже, виходячи з вищенаведеного, звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, тобто, в період тимчасової непрацездатності, заборонене законодавством, окрім випадків, коли такий працівник не з'являвся на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Працівник може бути звільнений у перший робочий день після закінчення його непрацездатності.

Відповідно до ст. 2411 КЗпПУ строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Вказані обставини підтверджується і п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Отже, у позивача фактично останнім днем роботи було 25 грудня 2015 року, то цей день вважається днем звільнення працівника.

Як встановлено з пояснень сторін і підтверджено матеріалами справи позивача було звільнено 25.12.2015 з посади директора товариства у період тимчасової непрацездатності.

Пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 встановлює, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Зі ст. 40 КЗпПУ та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, вбачається, що звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності та перебування його у відпустці не допускається тільки з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не з ініціативи працівника.

Власне, обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено ст. 40 КЗпПУ, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Тобто чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності з інших підстав, у т. ч. за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ).

Слід зазначити, що до звільнення працівника він продовжує бути застрахованою особою, бо згідно із ст. 6 Закону № 2240 загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають: особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Отже, працівникові, який звільняється під час перебування на лікарняному, повинен бути оплачений листок непрацездатності (або всі листки непрацездатності, якщо вони були) за період роботи працівника до звільнення, коли він був застрахованою особою.

Разом з тим, оскільки відповідач не заперечує факт звільнення позивача у період перебування його на лікарняному, вказані обставини, відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи, що відповідач звільнив позивача не зі своєї ініціативи, а згідно його власноручно написаної заяви, тобто з ініціативи працівника, позивач вчасно не відкликав свою заяву про звільнення, про свою непрацездатність відповідача не повідомляв, заява про звільнення відображала волевиявлення позивача, суд вважає, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог закону без порушення прав позивача, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач під час надання пояснень в суді вказав, що проведення загальних зборів ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 25.12.2016 є незаконним в зв'язку з численними порушеннями. Крім того зазначив, що протокол, за результатами проведення загальних зборів ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 25.12.2016 не відповідає вимогам закону. В тому числі вважав незаконним наказ про звільнення від 28.12.2015.

Викладені обставини не були заявлені позивачем та його представником під час розгляду справи як позовні вимоги, а надані як пояснення на обгрунтування заявлених вимог.

Ухвалою суду від 18 березня 2016 року в ухвалі про відкриття провадження суд роз'яснив сторонам їх процесуальні права та обов'язки.

01.06.2016 через загальну канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 31 ЦПК України зазначено, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд України відзначив, якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Судом відмовлено у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, з підстав зміни в поданій заяві підстав та предмету позову.

Враховуючи вищевикладене, суд не вправі вийти за межі позовних вимог та надавати правову оцінку процедурі проведення загальних зборів та законності наказу про звільнення від 28.12.2015, протоколу загальних зборів ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ» від 25.12.2016.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача при його звільненні з займаної посади директора ТОВ «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», не підлягають задоволенню вимоги позивача про поновлення на роботі, виплати заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України,суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІЛЬ СТАЙЛ», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення на роботі, виплати заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Комаревцева Л.В.