Справа № 463/3046/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/6341/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

при секретарі:Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2016 року у позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мухи Марії Теодозіївни про визнання недійсним заповіту, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на незаконність рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування усіх обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає, що заповідач ОСОБА_8 був її сином, тривалий час хворів і на момент укладення заповіту у нього було діагностовано четверту стадію онкологічного захворювання. Вона з сином жила дружно, надавала йому матеріальну допомогу і моральну підтримку, постійно була поруч. Він ніколи не висловлював наміру заповідати своє майно. З невісткою, ОСОБА_9, у неї були напружені стосунки і вона, спостерігаючи безпорадний стан її сина, зініціювала складення заповіту на користь своєї дочки ОСОБА_5. Тому, твердження суду про те, що ОСОБА_8 під час складання заповіту не перебував під впливом третіх осіб, вільно усвідомлював значення своїх дій та керував ними, не відповідають дійсності. Враховуючи тяжке медичне захворювання ОСОБА_8 і його безнадійний стан, невістка ОСОБА_9 терміново запросила приватного нотаріуса Муху М.Т. для складення заповіту. З матеріалів цивільної справи вбачається, що він складений 14 грудня 2011 року і посвідчувався у АДРЕСА_2 у зв`язку з захворюванням С-34 лівої легенії т Т4 N3 М4 стадії заповідача. Крім того, зазначає, що пояснення нотаріуса про те, що заповідач під час складання заповіту вів себе адекватно і його думки та бажання щодо змісту заповіту були послідовними, чіткими та вільними, викликають великі сумніви. При наведених обставинах суду слід було розглядати справу з участю 3-ої особи-приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мухи М.Т., а не обмежуватись її коротким поясненням. Також апелянт вказує на те, що виникає ряд запитань щодо висновків судово-психіатричної експертизи. Крім того, апелянт не погоджується з висновком експертизи про те, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту 14.12.2011 року тяжким психічним захворюванням не страждав, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології ( ракової інтоксикації) та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів скарги, заперечення на неї відповідачки та її представника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що дане рішення суду відповідає вказаним вимогам зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заповітом від 14.12.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., зареєстрованим в реєстрі за №1787, ОСОБА_8 на випадок своєї смерті заповів своїй доньці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, р.н. НОМЕР_1, гараж НОМЕР_2 в автогаражному кооперативі «Кривчицький-2»; грошові вклади, які знаходяться у відповідних відділеннях Ощадного Банку України м. Львова, а також цінні папери.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Львові у віці 62 роки. Що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги, підставою недійсності заповіту позивачка вважає ту обставину, що волевиявлення її сина - заповідача ОСОБА_8 при укладенні оспорюваного правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі в силу того, що внаслідок тяжкого захворювання в цей момент він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. З цих же підстав вважає заповіт нікчемним.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами 1-3, 5, 6, ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Такий правочин належить до таких правочинів, у яких воля цієї особи на вчинення правочину відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої людини, яка здійснила вплив на цього учасника правочину. Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З аналізу вище наведених правових норм вбачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин.

Згідно з п.16 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Крім цього, Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеному у постанові від 17 вересня 2014 року у цивільній справі № 6-131цс14, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент складення заповіту судом призначалась посмертна судово - психіатрична експертиза, яка проводилась КЗ Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»від 01.06.2016 року (а.с.163-165), на підставі ухвали суду від 10.03.2016 року. Висновком даної експертизи встановлено, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту 14.12.2011 року тяжким психічним захворюванням не страждав, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології (ракової інтоксикації) та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Інформація про перебування ОСОБА_8 під впливом третіх осіб в матеріалах справи відсутня.

При цьому з висновку експертизи вбачається, що експертами досліджувався стан здоров'я покійного ОСОБА_8 в спірний період, його періоди перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок чого дійшли висновку, що з врахуванням онкологічної патології та її перебігу, ОСОБА_8 виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології (ракової інтоксикації), що не досягав рівня тяжкого психічного розладу та не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період підписання заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус Муха М.Т., яка здійснювала посвідчення заповіту на виїзді за місцем проживання ОСОБА_8, була повідомлена заповідачем про наявність у нього тяжкого медичного захворювання, однак його поведінка була адектватною, думки та бажання щодо змісту заповіту та особи спадкоємця послідовними, чіткими та вільними, внаслідок чого у неї були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_8 на час укладення заповіту був позбавлений можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом з іншого округу є безпідставними, оскільки як вірно встановлено судом, що приватний нотаріус Муха М.Т. здійснює свою діяльність в межах Львівського міського нотаріального округу, що поширюється на всю територію міста Львова, а відтак жодних порушень положень ст.13-1 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні оспорюваного заповіту нею не було допущено.

Є безпідставними посилання апелянта і на ті обставини, що нотаріусом не було залучено при посвідченні заповіту лікаря та свідків, оскільки як встановлено в судовому засіданні на момент укладення правочину обставин, які б вказували на неспроможність заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними, не було, крім цього судом не встановлено обставин, які б у відповідності до положень ч.2 ст.1248, ст.1252, ч1. ст.1253 ЦК України вимагали від нотаріуса обов'язкового залучення свідків для посвідчення заповіту.

Відтак, на думку колегії суддів вважає, що суд першої інстанції вірно мотивував своє рішення висновком посмертної судово - психіатричної експертизи №315 від 01.06.2016 року , яким встановлено, що ОСОБА_8 в момент складення оспорюваного заповіту розумів значення своїх дій та міг керувати ними, оскільки висновки такого є обґрунтованими, не суперечить іншим матеріалам справи, не викликають сумнівів у їх правильності та об'єктивності, підтверджуються іншими матеріалами справи

Оскільки позивачкою всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, не доведено наявності підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону, і за відсутності підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 225, 1257 ЦК України, на які посилається позивачка, для визнання його недійсним, вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ст.11 ЦПК України, положення ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта в суді апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту 14.12.2011 року страждав тяжким психічним захворюванням, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології ( ракової інтоксикації) та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета