Справа № 529/1119/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Новака Д. І.

при секретарі Бурлига Н. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 14 червня 2016 року його було звільнено за власним бажанням з посади сторожа у ТОВ "Гадячсир". Однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не провів з ним у день звільнення повного розрахунку по заробітній платі. Позивач вказує, що після звільнення йому було виплачено 6992,00 грн., через деякий час сплачено заборгованість по заробітній платі за квітень та червень 2016 року.

Позивач вказує, що незважаючи на надіслання ним 19 липня 2016 року до відповідача листа з вимогою виплатити належні йому кошти, на час звернення до суду залишається заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2016 року по березень 2016 року. Посилаючись на те, що відповідачем до цього часу не проведено з ним остаточний розрахунок, позивач просить суд стягти з ТОВ "Гадячсир" борг по заробітній платі у розмірі 12203,82 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15072,70 грн. Крім цього, посилаючись на те, що тривале непроведення відповідачем остаточного розрахунку призвело до його моральних страждань, що супроводжувалося стресом і депресією, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 змінив позовні вимоги, вказавши, що 18 листопада 2016 року відповідач повністю виплатив йому заборгованість по зарплаті, а тому він через це свої вимоги змінює і уточнює позовні вимоги та підтримує їх лише у частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку, починаючи з дня звільнення і до 17 листопада 2016 року з розрахунку одноденого його заробітку, що його визначив відповідач у довідці про його розмір, а також про стягнення на його користь моральної шкоди, вказаної у позові та витрат по сплаті судового збору.

Представник відповідача змінені позовні вимоги в судовому засіданні не визнав. При цьому пояснив, що заборгованість по зарплаті позивачу була виплачена повністю після отримання копії позовної заяви, а саме 17 листопада 2015 року. В день звільнення позивач не працював, з письмовою вимогою про проведення розрахунку як це передбачено законом до відповідача не звертався, а тому ніякої затримки розрахунку з ним місця не має. Доказів на підтвердження факту заподіння моральної шкоди позивачу з вини підприємства позивачем ОСОБА_1 не було надано.

Виходячи з цього, представник позивача просив змінені та уточнені позовні вимоги залишити без задоволення або лише стягти з відповідача середній заробіток за два дні затримки розрахунку, виходячи з того, що копію позову відповідач отримав 15 листопада 2016 року, а розрахункові суми позивач отримав 18 листопада 2016 року.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши зібрані докази по справі, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ТОВ "Гадячсир" на посаді сторожа та 14 червня 2016 року був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 ч. 1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом було встановлено, що позивач у день звільнення не працював, що підтверджується витягом з табелю використання робочого часу за червень 2016 року та поясненнями сторін у судовому засіданні.

З матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що після звільнення позивачу було виплачено лише частину належних йому сум виплат.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача ОСОБА_1 19 липня 2016 року ним було направлено на адресу відповідача рекомендованим листом вимогу про розрахунок по невиплаченій йому заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Із наявної у матеріалах справи копії поштового повідомлення вбачається, що вказаний лист відповідачем було отримано 30 серпня 2016 року, що в свою чергу спростовує заперечення відповідача щодо того, що позивач не звертався до нього з письмовою вимогою про проведення розрахунку як це передбачено законом.

Враховуючи те, що вимога про розрахунок була отримана відповідачем 30 серпня 2016 року, то згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем 31 серпня 2016 року.

Як вбачається з довідки ТОВ "Гадячсир" та підтверджується поясненнями позивача у судовому засіданні заборгованість по заробітній платі у розмірі 12203,82 грн. була погашена відповідачем в повному обсязі лише 17 листопада 2016 року, тобто з порушенням встановленого законодавством строку.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У відповідності до роз'яснень, викладених у абз. 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Враховуючи те, що позивач у день звільнення 14 червня 2016 року не працював, письмова вимога про розрахунок була отримана відповідачем 30 серпня 2016 року, доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про розрахунок раніше суду не було надано, відповідачем не доведено відсутність його вини у затримці розрахунку з часу отримання письмової вимоги про розрахунок, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягти з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після отримання відповідачем письмової вимоги про розрахунок з 31 серпня 2016 року по 17 листопада 2016 року, тобто по день фактичного розрахунку по заробітній платі.

Відповідно до наданої відповідачем довідки про доходи ОСОБА_1 від 18 листопада 2016 року, позивачу за квітень та травень 2016 року, тобто за останні 2 місяці, що передували звільненню була нарахована заробітна плата у загальному розмірі 6346,53 грн. за фактично відпрацьованих 46 робочих днів.

Враховуючи викладене, середньоденна заробітна плата позивача складає 137 грн. 97 коп. (загальна сума заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні 6346,53 грн. / на число відпрацьованих робочих днів (годин) 46 днів = 137,97 грн.), з розміром якої погодився і сам позивач у судовому засіданні, заявивши, що визначення ним середньоденної зарплати у наданих суду його розрахунках є невірним.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягти з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 31 серпня 2016 року по 17 листопада 2016 року у розмірі 7 726 грн. 32 коп. (середньоденна заробітна плата у сумі 137,97 грн. х 56 робочих днів затримки розрахунку при звільненні (з 31 серпня 2016 року по 17 листопада 2016 року) = 7726,32 грн.).

Твердження представника відповідача про те, що 30 серпня 2016 року відповідач не отримував від позивача письмової вимоги про проведення розрахунку, бо така письмова заява не зареєстрована у книзі вхідної кореспонденції відповідача, суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Сам позивач в суді пояснив, що у липні-серпні 2016 року він тільки один раз звертався до відповідача з письмовою заявою /а.с. № 52/ про проведення розрахунку, яку надіслав рекомендованим листом та отримав по пошті письмове підтвердження про отримання працівником відповідача цього його рекомендованого листа.

Ця обставина також стверджується наявною у матераілах справи як копією письмової розписки про одержання працівником відповідача ОСОБА_2 такого листа позивача, так і оригіналом такої розписки, шо надав її позивач у суді. Саме такий працівник відповідача за прізвищем ОСОБА_2 отримав рекомендований лист Диканського районного суду з копією позову та викликом представника відповідача в судове засідання, що вбачається з письмової розписки про це / а.с. № 21/.

Тому не проведення реєстрації з якихось підстав відповідачем у книзі вхідної реєстарції письмової заяви позивача про проведення розрахунку, отриманої 30 серпня 2016 року, при вказаних вище обставинах не може бути розцінена як взагалі не надходження такої заяви позивача, а навпаки, вважає суд, з достовірністю стверджує факт одержання відповідачем письмової вимоги позивача про проведення з ним розрахунку через звільнення з роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди" розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши пояснення сторін у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що протиправні дії відповідача у вигляді несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу та затримки проведення з ним повного розрахунку призвели до скрутного матеріального становища позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків та того, що позивач у зв'язку із несвоєчасним розрахунком був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, так як відчував нестачу коштів на щоденні потреби та утримання неповнолітніх дітей, що в свою чергу призвело до його душевних страждань та депресії, що і є моральною шкодою, завданою позивачу протиправними діями відповідача, яка і підлягає згідно чинного законодавства відшкодуванню.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує як характер, глибину та тривалість моральних страждань, наслідки порушень прав позивача, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне стягти з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Виходячи з викладеного вище у сукупності у задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю.

Приймаючи до уваги, що позивачем при подачі позову був оплачений судовий збір по вимогам про відшкодування моральної шкоди в сумі 551 грн. 20 коп., то вказані судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Враховуючи те, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору при пред'явленні позовних вимог про стягнення заборгованості по зарплаті та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то згідно положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягти з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47 ч. 1, 116, 117, 237-1 КзпП України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди", ст. 23 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Змінені та уточнені позовні вимоги задоволити частково. Стягти з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2016 року по 17 листопада 2016 року в розмірі 7 726 / сім тисяч сімсот двадцять шість/ грн. 32 коп., моральну шкоду в сумі 500 /п"ятсот/ грн. та 551 грн. 20 коп судових витрат, а всього разом 8 777 /вісім тисяч сімсот сімдесят сім/ грн. 32 коп.

Стягти з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" в дохід держави судовий збір в розмірі 551 /п'ятсот п'ятдесят одна/ грн. 20 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі через Диканський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: