АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2452/16 Головуючий 1 інст. Остропілець Є.Р.
Справа № 619/4304/14-ц Доповідач Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» травня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності та стягнення ? частини вартості будівельних матеріалів,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що з 13 січня 1983 року вона і ОСОБА_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу за адресою: с. Малі Проходи вул. Радіонівська, № 28 Дергачівського району Харківської області, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. За час проживання мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 1993 році між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Зазначила, що відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 народних депутатів від 13 травня 1997 року земельну ділянку за адресою: с. Малі Проходи, вул. Радіонівська, № 28 було передано у приватну власність ОСОБА_2, що підтверджується державним актом серія ХР № 10-00-086785 від 21.02.2000 року.

Вважала, що будинок з господарськими спорудами за вказаною адресою є обєктом спільної сумісної власності, так як його будівництво фактично розпочалося у 1982 році, тобто від часу коли вони почали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу, а пізніше у 1993 році зареєстрували шлюб.

Зазначила, що будівництво є самочинним, здійснювалося за спільні кошти та зусилля, на даний момент не відбулося введення будинку в експлуатацію, будинок не приватизовано.

Вказала, що у відповідача на даний час створена нова сімя, з якою він проживає у спірному будинку, тому спільне проживання сторін є неможливим.

Просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 13 січня 1983 року до 17 січня 1993 року; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані при будівництві житлового будинку та господарських споруд по вул. Радіонівській, № 28 в с. М. Проходи Дергачівського району Харківської області, загальна вартість яких згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 11211/13712 від 24 грудня 2014 року склала 409200,00 грн.; припинити право спільної сумісної власності та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів по вул. Радіонівській, № 28 в с. М. Проходи Дергачівського району Харківської області, використаних при будівництві житлового будинку та господарських споруд, яка становить 204600,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на проведення будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. Зазначила, що суд не звернув уваги на її посилання, показання свідків; що судом не застосовано законодавство, яке підлягало застосуванню на момент виникнення спірних правовідносин.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги з поясненнями представника ОСОБА_1, які визначені як доповнення до апеляційної скарги від 19 травня 2016 року вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 17 січня 1993 року по 11 грудня 2013 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що з 13 січня 1983 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, тому просив встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

ОСОБА_2 в свою чергу в суді апеляційної інстанції пояснив, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 він проживав однією сімєю з ОСОБА_6, з якою продовжує проживати і зараз після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 Спірний будинок побудовано в 1982 році, коли він з ОСОБА_1 не проживав, тому вона не має права навіть на частину вартості будівельних матеріалів.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першої Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16,17 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Згідно із частиною першої статті 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів того, що сторони проживали разом з 1983 року до реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та разом будували спірний будинок.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 їх також не надав.

Не містять матеріали справи і доказів того, що спірний будинок продовжував будуватися під час проживання сторін в зареєстрованому шлюбі з 17 січня 1993 року по 11 грудня 2013 року, розміру фактичного внеску кожного із сторін, враховуючи, що будівництво спірного будинку закінчено в 1982 році, що не спростовано ані представником ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, ані матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів № 150 від 13 травня 1997 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку розміром 0,25 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства 0,14 га по вулиці Радіонівський, № 28 в с. Проходи та видано йому акт на право приватної власності на землю.

Висновок судової будівельно-технічної експертизи № 11211/13712 від 24 грудня 2014 року не спростовує пояснення ОСОБА_2 щодо дати його будівництва, а стосується поділу спірного будинку з надвірними будівлями в натурі, про що ОСОБА_1 вимог не заявляла.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності за недоведеністю, суд першої інстанції правильно зазначив, що належних та допустимих доказів спільного проживання та спільної участі в будівництві спірного будинку ОСОБА_1 не надала та не спростовувала того, що спірний будинок побудовано в 1982 році до її спільного проживання з ОСОБА_2

У звязку з чим рішення в цій частині є законним та обгрунтованим.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення ? частини вартості будівельних матеріалів, суд першої інстанції виходив з підстав самочинного будівництва спірного будинку та не звернув увагу на те, що самочинність будівництва відповідно до ст. 376 ЦК України та розяснень, наданих в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (правовий режим самочинного будівництва" № 6 від 30 березня 2012 року, постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 04 жовтня 1991 року із змінами та доповненнями не впливає на визнання права власності за сторонами на будівельні матеріали за умови доведеності позову.

Оскільки ОСОБА_1 не довела, що під час проживання з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі будинок продовжували будувати, і вона приймала участь в його будівництві, судова колегія вважає, що в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за недоведеністю, а не з підстав самочинності будівництва.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині за недоведеністю.

Керуючись ст .ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позову в частині стягнення ? частини вартості будівельних матеріалів і в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії