Справа № 199/859/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

30.05.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання договору на відпуск теплової енергії для потреб опалення недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що з його матері ОСОБА_2, як з фізичної особи-підприємця, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року було стягнуто на корить комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради 13845,47 грн. осново боргу, 3% річних 176,89 грн., інфляційних 1283,30 грн., судові витрати: 4162,32 грн. за проведення експертизи, 1725,60 грн. судовий збір. Вказані стягнення за період з жовтня 2013р. по квітень 2014р. ґрунтуються на договорі №393 від 1.04.2009 року на відпуск теплової енергії для опалення полупідвального нежитлового приміщення 35-а, площею 97,7 м2, розташоване в м.Дніпропетровську, вул. Комсомольська, житловий будинок №74-а. Даний договір, про існування якого йому стало відомо на початку жовтня 2015 року, було укладено між фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2, та КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради. При цьому, крім свідоцтва про державну реєстрацію в якості фізичної особи-підприємця його мати більше жодного повноваження на укладання такого договору не надала і надати не могла, оскільки позивач, як власник вказаних приміщень, таких повноважень їй не надавав. ОСОБА_2 є людиною юридично необізнаною, тому щиро вважала, що вона, як його матір, має право на укладання такого правочину. Позивач же є власником згаданого приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29.08.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №5641, відповідно до якого його батько ОСОБА_3 подарував позивачу полупідвальне нежитлове приміщення 35-а, площею 97,7 м2, розташоване в м. Дніпропетровську, вул. Комсомольська, житловий будинок №74-а.

При таких обставинах саме з вини КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради було укладено 01.04.2009 року договір №393 на відпуск теплової енергії для опалення не з власником приміщень, які потрібно обігрівати, а з сторонньою особою.

Вважає, що укладенням договору №393 від 1.04.2009 року на відпуск теплової енергії для опалення його сторони порушили його права власника полупідвального нежитлового приміщення 35-а, площею 97,7 м2, розташованого в м.Дніпропетровську, вул.Комсомольська, житловий будинок №74-а, для обігріву якого і укладався цей договір. Даний договір, розроблений комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради має шахрайські положення, які дозволяють йому вимагати і безпідставно отримувати гроші зверх вартості дійсно поставленої теплової енергії, оскільки у п. 2 цього договору «Умови і порядок постачання теплової енергії» відсутні дані про порядок розрахунку кількості теплової енергії, яку зобовязався поставляти позивач у відповідності до п.1 цього договору - «Предмет договору». У п.п.2.1. є лише відсилка до додатку №1, який є невідємною частиною договору і не може бути змінений в однобічному порядку. З додатку №1 вбачається, що розрахунок у ньому виконано згідно норм та вказівок по нормуванню витрат палива... (КТМ 204 Україна 244-94). У додатку №1 застосовано, наприклад, зовнішній будівельний обєм приміщення та інші дані, у т.ч. числі формула потреби теплоти на опалення. Але даний додаток №1 відповідачем не підписаний, що означає відсутність домовленості між сторонами по головній умові договору. У дійсності ОСОБА_4 та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні КТМ 204 Україна 244-94 - не є нормативно-правовим актом, обовязковим для виконання як громадянами так і підприємствами, установами та організаціями України. ОСОБА_4 відсутні в правовій базі Рада, на них відсутній навіть порядковий номер правового акту, вони не доведені до відома населення у порядку встановленому законом, тому у відповідності до статті 57 Конституції України є нечинними.

З розрахункової квитанції на послугу з централізованого опалення за листопад 2015 року, виставленою КП «Теплоенерго» власнику квартири АДРЕСА_1, яка має площу у 110 м2, вбачається, що оплата за опалення цієї квартири у листопаді 2015 року складає 676,00 грн. За опалення його приміщення у листопаді 2013 року КП «Теплоенерго» вимагало 1536,66 грн. разом з ПДВ або на 860,66 грн. більше. І це у той час, як з 1 вересня 2015 році відбулося стрімке підняття тарифів за опалення житла і, крім того, площа його приміщення на 12,3 м2 менша від площі квартири №1 у цьому ж будинку. У звязку з вищевикладеним позивач просив суд визнати недійсним з моменту кладення договір № 393 від 01 квітня 2009 року на відпуск теплової енергії для опалення вищевказаного полупідвального приміщення, укладений між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та просив суд його задовольнити в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним в змісті позову.

Представник відповідач КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_2 до судового засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради надав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову. ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, у ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 1.04.2009 року між відповідачами було укладено договір №393 на відпуск теплової енергії для потреб опалення по обєкту : м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 74-А приміщення 35-а. Позивач є власником вказаного нежитлового приміщення на підставі договору дарування від 29.08.2001 року

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил користування тепловою енергією» № 1198 від 03.10.2007 року, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одночасно, відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, сторонами за спірним договором №393 від 01.04.2009 року на відпуск теплової енергії для потреб опалення є відповідачі по справі. Позивачем же не надано жодного належного та допустимого доказу відповідно до ст. 60 ЦПК України порушення, невизнання або оспорювання відповідачами саме його прав, свобод чи інтересів, як власника приміщення, а саме, що спірний договір позбавляє чи обмежує позивача у здійсненні права власності, а також чинить перешкоди у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Посилання позивача щодо порушення в спірному договорі постачальником теплоенергії тарифів на теплоенергію та порядку розрахунку кількості теплової енергії прав та обовязків позивача не стосується, оскільки договір є обовязковим для виконання тільки його сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

З огляду на зазначене суд вважає, що вимоги позивача не знайшли свого законного обгрунтування, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 60, 88, 169, 209, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 321, 391 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання договору на відпуск теплової енергії для потреб опалення недійсним,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при його проголошенні, - у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя