Провадження № 22-ц/773/878/16 Категорія: 2 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_5 цивільну справу за позовом ОСОБА_5 міської ради до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «УкрСиббанк» про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Луцького міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 міська рада звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року визнано будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 1, обєктом комунальної власності.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 24 грудня 2008 року визнано неправомірними дії арбітражного керуючого ОСОБА_6 щодо включення в ліквідаційну масу Закритого акціонерного товариства (далі ЗАТ) «Лізинг нерухомість» секцій 13, 15, 17, 19, 20, 22, 23 у будинку № 1 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку та подальшого їх продажу. Даним рішенням встановлено неправомірність, недійсність проведеного аукціону з реалізації майна банкрута в частині продажу зазначених секцій.

Рішенням ОСОБА_5 міської ради № 58/154 від 28 квітня 2010 року дано згоду на прийняття у міську комунальну власність будівлі гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1.

Рішенням ОСОБА_5 міської ради № 11/111 від 29 червня 2011 року цей гуртожиток переданий на баланс житлово-комунального підприємства (далі ЖКП) № 7.

Однак згідно з Реєстром прав всі житлові секції гуртожитку перебували у власності фізичних осіб.

До вказаних подій, а саме 16 липня 2007 року секція № 23 у будинку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку була продана на аукціоні ОСОБА_7 В той же день між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу даного жилого приміщення.

07 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком (далі АКІБ) «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір та на забезпечення виконання зобовязань за ним договір іпотеки, предметом якого є 4-кімнатна секція № 23 площею 90,7 кв. м. по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку. Даний договір не відповідає вимогам законодавства та порушує право власності територіальної громади міста ОСОБА_5 на вказану секцію, а також житлові права її мешканців.

Рішення про звернення стягнення не виконано, секція знаходиться у власності ОСОБА_2, який набув право власності на цей обєкт нерухомості незаконно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 червня 2011 року визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_7М на секцію № 23.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 06 лютого 2014 року, задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі ОСОБА_5 міської ради та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 секцію № 23 на користь ОСОБА_5 міської ради.

Мешканці вказаного жилого приміщення, в якому вони проживають на законних підставах більше десяти років, звернулися до ОСОБА_5 міської ради з приводу надання дозволу на приватизацію даного житла. Однак це виявилося неможливим через наявність у Реєстрі прав запису про право приватної власності ОСОБА_2 на спірне приміщення.

У звязку з викладеним позивач просив визнати право власності за територіальною громадою міста ОСОБА_5 в особі ОСОБА_5 міської ради на секцію № 23 гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку та визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» договір іпотеки від 07 березня 2008 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати недійсним договір іпотеки квартири, укладений 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстраційний № 390, предметом якого є секція № 23 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 міської ради сплачений судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., по 243 грн. 60 коп. з кожного.

У апеляційних скаргах представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та відповідач ПАТ «УкрСиббанк» просять скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, покликаючись на неповноту зясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні позивач ОСОБА_5 міська рада просить відхилити апеляційні скарги і залишити рішення без змін, зазначаючи про безпідставність доводів скарг.

Апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що 30 травня 2007 року арбітражним керуючим ОСОБА_6 було продано секцію № 23 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку ОСОБА_7 (а. с. 12-14).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 червня 2011 року у справі за позовом Прокурора міста ОСОБА_5 в інтересах держави та територіальної громади міста ОСОБА_5 в особі ОСОБА_5 міської ради до ЗАТ «Лізинг нерухомість», арбітражного керуючого ЗАТ «Лізинг нерухомість» ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_10 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та зобовязання передати майно у комунальну власність позов задоволено частково і постановлено визнати недійсними свідоцтво від 11 червня 2007 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_7 на 4-кімнатну секцію № 23 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку загальною площею 90,7 кв. м., житловою площею 50,7 кв. м. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 неправомірно набув право власності на вказане майно (а. с. 22-23).

За договорами купівлі-продажу від 16 липня 2007 року та від 07 березня 2008 року право власності на секцію № 23 по вул. Сагайдачного, 1 у м. Луцьку перейшло спочатку до ОСОБА_8, а потім до ОСОБА_2 (а. с. 24-25, 60).

На час розгляду даної справи право власності на спірну секцію зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 30).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі ОСОБА_5 міської ради до Відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд», Волинської обласної ради, Волинської обласної державної адміністрації про визнання недійсним акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу та зобовязання зменшити розмір статутного фонду товариства позов задоволено і постановлено, зокрема, визнати будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 обєктом комунальної власності м. Луцька (а. с. 8-11).

Рішенням ОСОБА_5 міської ради № 58/154 від 28 квітня 2010 року гуртожиток прийнято в комунальну власність (а. с. 15), а рішенням тієї ж ради № 11/111 від 29 червня 2011 року передано на баланс ЖКП № 7 (а. с. 16).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року, у справі за позовом Прокурора міста ОСОБА_5 в інтересах держави та територіальної громади міста ОСОБА_5 в особі ОСОБА_5 міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння позов задоволено і постановлено витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 міської ради секцію № 23 в будинку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку. Даними судовими рішеннями встановлено, що спірне житлове приміщення вибуло з комунальної власності поза волею його власника ОСОБА_5 міської ради (а. с. 24-28).

В силу вимог ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України вказані обставини, що встановлені судовими рішеннями, не підлягають доказуванню.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимоги про визнання за ОСОБА_5 міською радою права власності на секцію № 23 в будинку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку, суд першої інстанції виходив з того, що право власності у позивача на вказане житлове приміщення виникло відповідно до закону та підтверджується рішенням Господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року, рішенням ОСОБА_5 міської ради про прийняття будівлі в комунальну власність, а тому зазначена вимога є зайвою та не потребує додаткового підтвердження.

Рішення в означеній частині не оскаржується.

Також судом встановлено, що 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець ОСОБА_2 для забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитними договорами передав в іпотеку банку чотирикімнатну секцію № 23 по вул. Сагайдачного, 1 в місті Луцьку (а. с. 58).

Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним вказаного договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що цей договір не відповідає вимогам закону, так як іпотекодавець не є власником квартири та не може здійснювати відчуження нерухомого майна (предмета іпотеки), оскільки це майно на законних підставах перебуває у власності територіальної громади міста ОСОБА_5 в особі ОСОБА_5 міської ради.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу (далі ЦК) України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

За змістом наведених правових норм надавати в іпотеку нерухоме майно можуть лише власники цього майна, які правомірно набули право власності на нього.

Факт неправомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне житлове приміщення підтверджується всією сукупністю досліджених судом та наведених вище доказів. Відтак він не мав права передавати вказане нерухоме майно в іпотеку.

За правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину актам цивільного законодавства).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про невідповідність укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки вищенаведеним положенням законодавства, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Той факт, що на час укладення договору іпотеки від 07 березня 2008 року ОСОБА_2 був власником спірного житлового приміщення, не є безумовною перешкодою для визнання вказаного договору недійсним, оскільки після його укладення вищезгаданими судовими рішеннями було встановлено, що право власності на нього іпотекодавець набув з порушенням вимог законодавства, у звязку з чим не мав права розпоряджатися цим майном, в тому числі передавати його в іпотеку.

Добросовісність власника ОСОБА_2 та чинність договору іпотеки до визнання його судом недійсним ніяким чином не впливають на правильність вирішення даного спору.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що договір купівлі-продажу від 07 березня 2008 року, за яким ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 спірне житлове приміщення (а. с. 60), є дійсним, чинним та ніким не скасованим.

Оскільки власник вказаного майна ОСОБА_5 міська рада не була стороною цього договору, то захистити своє порушене право вона могла лише шляхом предявлення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. ст. 387-388 ЦК України, що нею і було зроблено.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, яким спірне майно витребуване з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 міської ради (а. с. 24-25), якраз і свідчить про неправомірність набуття відповідачем права власності на це майно.

Законом не передбачено заборону на визнання недійсним договору іпотеки після звернення стягнення на передане в іпотеку майно. Тому рішення Луцького міськрайонного суду від 30 листопада 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 118-119) не перешкоджає у подальшому визнати недійсним договір іпотеки за наявності встановлених законом підстав. Такі підстави встановлені судом і наведені вище.

Зазначивши в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом норми матеріального права ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 не вказала, в чому ж полягає ця неправильність.

В той же час наведена правова норма не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку після витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 не відбувся перехід права власності в розумінні ст. 23 Закону України «Про іпотеку», а було відновлене право власності на майно ОСОБА_5 міської ради, порушене раніше.

Також не поширюються на спірні правовідносини і ст. ст. 3, 6, 10, 17 Закону України «Про іпотеку», на які посилається в апеляційній скарзі відповідач ПАТ «УкрСиббанк».

Наведеними правовими нормами врегульовано питання виникнення, застосування і пріоритету іпотеки, умов передачі нерухомого майна в іпотеку, збереження предмета іпотеки, підстав припинення іпотеки. Однак, виходячи з підстав і предмету заявленого ОСОБА_5 міською радою позову, у даній справі підлягають зясування обставини, повязані з наявністю чи відсутністю встановлених законом (ст. ст. 203, 215 ЦК України) підстав для визнання договору іпотеки недійсним, а не з умовами укладення та виконання вказаного договору.

Те ж саме стосується і посилання ПАТ «УкрСиббанк» на постанову Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15, в якій наведена правова позиція, яка випливає зі змісту ст. ст. 553, 559 ЦК України, про необхідність врахування обставин, встановлених судовим рішенням про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в позові поручителя про визнання недійсним договору поруки. В даному випадку мова йде не про договір поруки, не про припинення поруки і не про наявність рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору поруки, а про договір іпотеки та підстави для визнання його недійсним. Отже спірні правовідносини врегульовані іншими нормами матеріального права, які наведено вище, а не положеннями законодавства про поруку.

Доводи ПАТ «УкрСиббанк» про не встановлення факту неправомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно спростовуються вищенаведеними обставинами справи, які підтверджуються сукупністю наявних у ній та досліджених судом доказів.

Що стосується питання про застосування позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 цього Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України, ст. 3 ЦПК України право на предявлення позову про визнання недійсним правочину, повязаного з розпорядженням майном, має власник цього майна.

За обставинами справи до вирішення судом спору про витребування спірного житлового приміщення з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 міської ради вказане майно (питання про право власності на нього) перебувало у спорі між цими особами, а відтак рада не знала і не могла знати про порушення свого права власності на це майно у звязку з передачею його в іпотеку. Право на предявлення даного позову виникло у ради після набрання законної сили рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року, у справі за позовом Прокурора міста ОСОБА_5 в інтересах держави та територіальної громади міста ОСОБА_5 в особі ОСОБА_5 міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а. с. 24-28), тобто з 06 лютого 2014 року.

ОСОБА_5 міська рада звернулася до суду з даним позовом 10 грудня 2015 року (а. с. 2-7), тобто в межах трирічної позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційних скарг повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та відповідача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: