Справа № 367/4823/15-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/1788/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 38 20.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

Встановила :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3, який постійно проживав до смерті в АДРЕСА_1. На момент його смерті йому було 11 років, а отже в силу ст. 1268 ЦК України він прийняв спадщину. До вересня 2014 року він не мав можливості оформити свої спадкові права, оскільки йому не було відомо про порядок оформлення таких прав, а також він не знав що в силу закону він отримав спадщину.

Коли він звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, то 07.05.2015 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на видачу такого свідоцтва. Як зазначено нотаріусом, право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 видане на ім'я спадкодавця після його смерті. Крім того, оригінал свідоцтва про право власності на спадкове майно знаходиться у відповідача.

Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, як на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду з підстав невідповідності нормам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

В силу положень ч.1 ст.1261 у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В силу ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. ч.4,5 даної статті малолітні, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена,вважаються такими, що прийняли спадщину,крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

По справі встановлено, що згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_3, помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2,1993 року народження ОСОБА_3 записано батьком останнього. Згідно рішення Андрушківського районного суду Житомирської області від 03.12.2014 року встановлено факт родиних відносин, а саме, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки КП УЖКГ «Ірпінь» № 218 від 07.05.2015 року, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 22.06.1993 року і проживав один по день своєї смерті.

Згідно витягу з розпорядження № 250 від 19.11.2004 року було передано ОСОБА_3 безоплатно в приватну власність однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Ірпінської міської Ради від 24.12.2004 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 19.11.2004 року № 250.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6174809 від 11.01.2005 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності /494/ від 24.12.2004 р. /Виконавчий комітет Ірпінської міської ради (розпорядження №250 від 19.11.2004 року).

Відмовляючи в задоволенні позову позивачеві, суд виходив з положень ч.4 ст.25 ЦК України та п.11 ч.1 ст.346 ЦК України та дійшов висновку, що спадкодавець ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв»язку зі смертю втратив цивільну правоздатність щодо набуття ним будь-яких цивільних прав та обов'язків, тому не набув права власності на нерухоме майно в порядку передбаченому законом, а тому відсутні правовстановлюючі документи зареєстровані за життя спадкодавця, що як наслідок, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з таким висновком суду у повній мірі погодитися не можна, оскільки він грунтується на неповно встановлених обставинах справи та не відповідає вимогам закону.

Згідно ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі смерті власника.

Як зазначено вище, підставою для відмови у задоволенні позову слугувала ч. 4 ст. 25 ЦК України - втрата цивільної правоздатності особи у зв'язку із смертю; в той же час, суд посилається на положення ст.. 346 ЦК України про припинення права власності у разі смерті власника, чим фактично входить у протиріччя, оскільки підтверджує наявність у спадкодавця ОСОБА_3 наявного на момент смерті нерухомого майна.

При цьому, в порушення вимог ст.. 213,214 ЦПК України, суд не встановив обставини звернення померлого ОСОБА_3 із заявою до виконавчого комітету Ірпінської міської ради щодо приватизації займаної ним квартири, не встановив, коли останнім була подана заява на приватизацію, хоча дана обставина має суттєве значення для вирішення справи.

З архівного витягу Ірпінської міської ради №05-07/231 встановлено, що заява та документи, подані ОСОБА_3 для приватизації займаної ним квартири за адресою: АДРЕСА_1 датовані за життя останнього (02 жовтня 2004 року ( а.с.131-135).

Встановлено, що ОСОБА_2,1993 року народження є сином ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 42 роки.

На час смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1) його син ОСОБА_4 був неповнолітнім, тобто, у відповідності до положень ч.4 ст. 1273 ЦК України вважається особою, яка прийняла спадщину.

Відповідно до роз»ясень, викладених у ч. 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року із змінами та доповненнями, якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві.

Як видно з матеріалів справи, питання щодо приватизації житла за заявою ОСОБА_3 розглянуто з порушенням строків, встановлених Законом України «Про приватизацію житла», рішення винесено вже після смерті заявника. А тому, на думку колегії, син померлого ОСОБА_2, який на час смерті батька був неповнолітньою особою та в силу закону вважається таким, що прийняв спадщину, яка складалася з прав та обов»язків спадкодавця, після смерті останнього, правомірно звернувся до суду з позовом про визнання за ним прав власності на спірну квартиру.

Висновок суду про те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив цивільну правоздатність щодо набуття ним будь-яких цивільних прав чи обов»язків, а тому не набув прав власності на спірне нерухоме майно в порядку, передбаченому чинним законодавством, не грунтується на законі і обставинах справи та є помилковим.

Поза увагою суду залишена також і та обставина, що матеріали справи містять Свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на житло, видане виконкомом Ірпінської міської Ради від 24.12.2004 року на ім.»я ОСОБА_3 на підставі розпорядженням від 19.11.2004 року № 250, згідно якого квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6174809 від 11.01.2005 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3.

На час розгляду справи зазначене свідоцтво у визначеному законом порядку не скасовано, будь-які зміни в реєстрацію прав власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 не вносилися.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та заслуговують на увагу.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким, з урахуванням викладеного вище, слід задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія

Вирішила

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 січня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити .

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :