У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЗакропивногоО.В., Нагорняка В.А., Мазур Л.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного закладу «Вузлова лікарня станції Ковель ДТГО Львівської залізниці» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного закладу «Вузлова лікарня станції Ковель ДТГО Львівської залізниці» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка посилалась на те, що з 07 липня 2004 року працювала посаді лікаря-невропатолога вузлової лікарні ст. Ковель Львівської залізниці та перебувала в трудових відносинах безперервно на різних посадах до часу звільнення, яке відбулося 19 листопада 2015 року. З 19 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року вона перебувала у черговій річній відпустці, в період якої вона захворіла та була тимчасово непрацездатною з 04 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року. 19 листопада 2015 року під психологічним тиском керівника, вона змушена була подати заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 19 листопада 2015 року, в цей же день на вимогу керівника медичної установи вона написала заяву про відпустку за власний рахунок без збереження заробітної плати 17-18 листопада 2015 року.

Звільнення з роботи вважала незаконним, оскільки ніякої угоди з відповідачем про припинення трудового договору вона не укладала та не мала вільного волевиявлення на звільнення з роботи, перебуваючи в хворобливому стані та під психологічним тиском керівника медичної установи.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 19 листопада 2015 року ОСОБА_4 відповідно до наказу № 252/ос звільнена з посади лікаря-невропатолога за угодою сторін.

Підставою стала заява ОСОБА_4 про звільнення з 19 листопада 2015 року за угодою сторін.

Статтею 36 КЗпП однією із підстав припинення трудового договору передбачає угоду сторін.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, організації або уповноваженим ним органом при припиненні трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами, а анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу і працівника.

За нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачка не довела, що вона написала заяву про звільнення з роботи за угодою сторін під примусом або психологічним тиском, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЗакропивнийО.В. В.А. Нагорняк Л.М. Мазур