Справа № 369/2364/16-ц
Провадження № 2/369/1613/16
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення , -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року позивач звернувся до відповідача з позовом про вселення, посилаючись на те, що 14 серпня 2013 року він за власні кошти придбав квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що вищевказану квартиру він придбав за особисті кошти, які отримав 05 листопада 2012 року від продажу житлового будинку № 5 по вул. Гребенка у м. Тараща Київської області. На час придбання квартири позивач з відповідачем перебували зареєстрованому шлюбі.

Позивач наголошує, що сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2014 р. у справі № 369/9143/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 21 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Таращанського районного управління юстиції Київської області,актовий запис 69 розірвано.

Вказує, що після розірвання шлюбу він продовжував проживати разом з відповідачем ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3.

Разом з цим позивач наголошує, що відповідач з часу розірвання шлюбу почала створювати нестерпні умови для проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. Саме з цих підстав позивач був вимушений проживати окремо.

Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2. Зобов»язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою № 115 у будинку № 30 по вул. Миру у с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Києво -Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2014 р. у справі № 369/9143/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 21 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Таращанського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 69 розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі, 14 серпня 2013 року ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким він придбав квартиру АДРЕСА_3. Загальна площа квартири становить 57,1 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

В спірній квартирі зареєстровані сторони по справі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхня малолітня донька ОСОБА_4.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 161 ЖК України особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі почали виникати конфліктні ситуації з підстав проживання в спірній квартирі. Вказані обставини були предметом розгляду неодноразових звернень відповідача до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області з питань недопущення вчинення насильства в сім»ї, про крадіжки документів, застосування фізичної сили до жінки та дитини, продаж квартири та вимагання грошей, перешкоджання користування кватирою, вселення сторонніх осіб з метою проживання, що підтверджується наявними в матеріалах справи матеріалами перевірки звернень ОСОБА_2Ю.(ЖЕО № 21186 від 26.09.2015 р., № ЖЕО 6584 від 15.03.2016 р., ЖЕО № 7135 від 20.03.2016 р., ЖЕО № 7462 від 23.03.2016 р.).

Так позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач з часу розірвання шлюбу створює йому нестерпні умови проживання: постійно вчиняла сварки, виганяли з квартири, в результаті чого позивач позбавлений права проживати в своїй квартирі.

Як передбачено ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Так в судовому засіданні позивач не зміг чітко зазначити дату, часта місце конкретних обставин скоєння протиправних дій відповідачем щодо позивача. Крім того, відповідач ОСОБА_2 зазначила, що не чинила перешкод позивачу у користуванні квартирою, оскільки замок від квартири не змінено, позивач вільно та без перешкод приходить до квартири, що фіксується також на камерах відеоспостереження. Позивач сам не виявляє бажання проживати в спірній квартирі так як має іншу сім»ю та інше місце проживання.20.03.2016 року без її відома позивач заселив до спірної квартири квартирантів.

Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову про вселення необхідно відмовити, так як вказані обставини обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 391, 395, 397, 398, 399, 400 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво- Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя: Д. Д. Усатов