АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.,

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пайрокул» про стягнення заборгованості зі заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 18 лютого 2013 року по 15 листопада 2013 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ПАЙРОКУЛ». Наказом від 15 листопада 2013 року №11-15 її звільнено за власним бажанням з посади головного бухгалтера ТОВ «ПАЙРОКУЛ». У порушення вимог чинного законодавства в день її звільнення відповідач не видав її належно оформлену трудову книжку та не провів з нею розрахунок у передбачені законом строки. З наведених підстав просить стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 38 433,79 грн., заборгованість по заробітній платі в сумі 1 261,85 грн. за вирахуванням податків, зобов'язати відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ПАЙРОКУЛ» на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати заробітної плати при звільненні з врахуванням компенсації за невикористану відпустку у сумі 1 119,98 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог в цій частині.

На обґрунтування своїх доводів, заявник, вказує зокрема, що судом першої інстанції не врахував, що при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку та особистій картці, сам факт депонування заробітної плати не підтверджує факт неотримання заробітної плати з вини працівника.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції заявником не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18 лютого 2013 року по 15 листопада 2013 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «ПАЙРОКУЛ» на посаді головного бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розпису 1 500 грн.

На підставі наказу від 15 листопада 2013 року №11-1515.11.2013 ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до довідки про доходи від 26 жовтня 2015 №10/26-15, виданої ТОВ «ПАЙРОКУЛ», представлені розміри нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за вказаний період, в тому числі, як вбачається з даної довідки, за листопад позивачу нараховано 1261,85 грн., утримано 141,87 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 1119,98 грн.

Трудові правовідносини пов'язані із звільненням працівника та його наслідками урегульовано, зокрема КЗпП України.

Так, у відповідності до конституційних засад, визначених у ст. 43 Конституції України, стаття 38 КЗпП України закріплює право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, з власної ініціативи.

Згідно положень ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 46 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою відповідальності роботодавця є вина власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

З огляду на вимоги ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в передбаченому процесуальним законом порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до змісту наказу від 15 листопада 2013 року №11-1515.11.2013 про звільнення ОСОБА_1, в останньому міститься рядок «Трудову книжку отримав (ла)».

Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11.05.2016 №3149/3150/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1, який міститься у рядку «Трудову книжку отримав(ла)» у наказі від 15.11.2013 №11-15 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. підпис від імені ОСОБА_1, який міститься у рядку «Трудову книжку отримав(ла)» у наказі від 15.11.2013 №11-15 виконаний ОСОБА_1

Встановивши, факт видачі ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку та особистій картці є безпідставними, з наступних підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції надавши належну оцінку висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11 травня 2016 року №3149/3150/16-32 та наказу від 15.11.2013 року №11-15, дійшов до обґрунтованого висновку, що такі доводять факт видачі ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки.

Клопотань з приводу призначення додаткової або повторної експертизи учасниками судового засідання не заявлялось, доказів що нею зазначений наказ не підписувався та трудова книжка не видавалась суду не надано.

При цьому, встановивши, що оригіналів особистої картки з підписом позивача про отримання трудової книжки і книги обліку трудових книжок за період з лютого-листопада 2013 року у відповідача відсутні через неналежне ведення кадрового обліку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що причина неподання зазначених документів є поважною, а неподання їх відповідачем у даному випадку не потягне порушення принципу змагальності сторін, закріпленого у ст. 10 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт депонування заробітної плати не підтверджує факт неотримання заробітної плати з вини працівника є також безпідставними з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, зобов'язання відповідача з виплати нарахованої заробітної плати за жовтень, листопад 2013 року перед позивачем залишаються фактично не виконані.

Відповідно до довідки про доходи від 26.10.2015 №10/26-15, за жовтень 2013 позивачу нараховано 750,00 грн., утримано 49,43 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 700,57 грн., за листопад позивачу нараховано 1261,85 грн., утримано 141,87 грн. податків та загальнообов'язкових платежів, сума до виплати - 1119,98 грн.

З наявних у справі видаткових відомостей від 16.12.2016 №ВЗП-000022 та №ВЗП-000023 ТОВ «ПАЙРОКУЛ» 19.12.2013 року вбачається, що нараховані позивачеві суми за жовтень-листопад 2013 були депоновані.

Відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.04 р. № 637, депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово вживались заходи для повідомлення позивача про депонування нарахованих до виплати сум за жовтень та листопад 2013 шляхом направлення рекомендованих повідомлень, про що свідчать надані суду копії листів від 26.12.2013 №25/2612, від 05.02.2014 №26/0502, від 07.04.2014 №29/0704, від 11.12.2014 №1112/1, від 24.06.2015, від 18.09.2015 №б/н та відповідних поштових документів.

Зокрема, відповідно до наданих відповідачем копій повідомлень про вручення рекомендованого поштового відправлення та опису вкладення у цінний лист слідує, що такий лист від 07.04.2014 №29/0704 отриманий позивачем 18.04.2014 року.

Встановивши, що відповідач після депонування відповідних сум заробітної плати на користь позивача вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання свого обов'язку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з 19.12.2013 розрахунок з позивачем не був проведений не з вини відповідача, а відтак - у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень та листопад 2013, відповідач зобов'язаний відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП України сплатити на користь позивача середній заробіток за період з 15.11.2013 по 19.12.2013 року.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді