Справа 206/3276/15-ц
Провадження 2/206/23/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2016 р.Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

25 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом.

10 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про поділ домоволодіння в натурі.

19 серпня 2015 року за заявою ОСОБА_2 було призначено судову будівельно-технічну експертизу для вирішення питання встановлення дійсної вартості частини домоволодіння, можливості поділу частини домоволодіння в натурі та визначення варіантів її поділу, провадження по справі було зупинено.

24 грудня 2015 року скасовано ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2015 року про призначення експертизи та відновлено провадження.

17 лютого зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ домоволодіння в натурі залишено без розгляду.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він з 25.01.2010 року є власником 1/4 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями по вулиці Героїв Панфіловців, буд. 20 в м. Дніпропетровську, яке зареєстровано державним реєстратором комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_4 за реєстраційним номером 16826332. Але на даний час він не може здійснювати своє право користування майном через перешкоди з боку іншого власника ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 з урахуванням уточнень, просить суд зобов'язати ОСОБА_2, що проживає за адресою: вул. ОСОБА_5. буд. 20 у м. Дніпропетровську, усунути йому перешкоди у здійсненні права користування належною йому частиною будинку № 20 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Героїв Панфіловців у м. Дніпропетровську, шляхом вселення та надавши йому доступ до коридору (літ. 1-1) . житлової кімнати (літ. 1-2), житлової кімнати (літ. 1-3), літньої кухні (літ. «В-1») з прибудовою (літ. «в-1»), погребу (літ. «Ж»), гаражу (літ. «Б»), вбиральні (літ. «З»), душу (літ. «И») (а.с.2-4, 60-61).

28 грудня 2015 року позивач подав клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, клопотання обґрунтував тим, що на судовому засіданні 24 грудня 2015 р. із поданої представником відповідача письмової заяви він дізнався, що належна ОСОБА_2 частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок № 20 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Героїв Панфіловців у м. Дніпропетровську перейшла до іншої особи, а саме ОСОБА_3 на підставі договору дарування, а сама ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання в іншу країну. Він відвідав домоволодіння та встановив, що замки поміняні на приміщеннях, що належать йому та ОСОБА_2, а її речі на дворі. Сусіди повідомили, що там проживає новий власник, а ОСОБА_2 виїхала (а.с.91-92).

18 січня 2016 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі у якості співвідповідача.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. ОСОБА_1 пояснив, що бажає вселитися в дім та мати можливість користуватися всіма будівлями. Він не має ключів не від одного з приміщень, хоча він має право ними користуватися, оскільки це спільна сумісна власність. Представник позивача ОСОБА_6 зазначив, що позов пред'являється до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Доказами перешкод є ті документи які розглядаються у Самарському відділі поліції. У позивача відсутні ключі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні вимоги позивача не визнали, просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що їй з дитиною необхідно мешкати з дитиною в 1/4 частині домоволодіння, яке належить їй на підставі договору дарування частини домоволодіння. Вона налагоджує в будинку комунікації, а ОСОБА_1 перешкоджає. Вона жодним чином не заперечує йому користуватися приміщеннями. З ОСОБА_1 ми чужі люди. Представник відповідача ОСОБА_3, яка також діє і від імені відповідача ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_3, яка на разі власник 1/4 частини спірного домоволодіння позивачу не родич, а стороння особа. Вона проживає в частині домоволодіння і не перешкоджає у користуванні житлом. ОСОБА_1 є де мешкати, він мешкає у іншій частині домоволодіння . В літку 2015 році вирішувалося питання щодо приватизації земельної ділянки і зробити із літньої кухні житлову. Це все обіцяв представник позивача але нічого зроблено не було. ОСОБА_2 свою частку подарувала, тому вона не є належним відповідачем.

Вислухавши доводи та пояснення позивача та його представника, відповідача та представника відповідачів, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 1984 року рішенням народного суду Кіровського району м . Дніпропетровська було визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності на домоволодіння № 20 по вул. Героїв Панфіловців в м. Дніпропетровську по 1/2 частині та виділено в натурі (а.с.9-10).

Це рішення було зареєстровано комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_9 02.10.2008 року, реєстраційний номер 16826332 , за ОСОБА_10 21.11.2006 року, реєстровий номер 16826332 (а.с.6, 11).

14 серпня 2014 року ОСОБА_10 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 583674 від 14 серпня 2014р. (а.с.124).

З довідки голови квартального комітету № 33 від 22 березня 2015 року ОСОБА_11 вбачається, що в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_12 Ільїнічна, ОСОБА_13, ОСОБА_1 (а.с.8).

21 січня 2009 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_15 на спадкове майно, що складається з 1/2 частки майна, або на 1/4 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 600кв.м. за адресою : м. Дніпропетровськ , вул. Героїв Панфіловців буд. 20 (а.с.6).

21 січня 2009 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_15 на спадкове майно, що складається з 1/2 частки майна, або на 1/4 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 600кв.м. за адресою : м. Дніпропетровськ , вул. Героїв Панфіловців буд. 20 (а.с.40).

25.01.2010 року право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями зареєстровано в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за реєстраційним номером 16826332, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25127850 від 25.01.2010 року, виданим комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.7).

Відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 23.07.2010 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок №20 по вул. Героїв Панфіловців, домоволодіння складається: А-2 загальною площею 121,6кв.м, житловою 44,9кв.м: кв. 1 загальною площею 24,0кв.м, житловою 19,3кв.м, 1-1 - коридор площею 4,7кв.м, 1-2 житлова площею 7,8кв.м, 1-3 житлова 11,5кв.м , кв. 2 загальною площею 97,6кв.м, житлова 25,6кв.м, І веранда площею 16,7кв.м, 2-1 кладова площею 6,4кв.м, 2-2 санвузол площею 4,5кв.м, 2-3 кухня площею 6,7кв.м, 2-4 житлова площею 16,2кв.м, 2-5 коридор площею 8,5кв.м, 2-6 кладова площею 3,0кв.м, 2-7 коридор площею 12,4кв.м, 2-8 житлова площею 9,4кв.м, 2-9 веранда площею 13,8кв.м. По В-1 кв.3 (переобладнано літню кухню) загальна площа 31,4кв.м, житлова 15,6кв.м, що складається з 3-1 кухня площею 5,7кв.м, 3-2 коридор площею 1,5кв.м, 3-3 туалет площею 1,1кв.м, 3-4 ванна 7,5кв.м, 3-5 житлова площею 15,6кв.м. Відомості про самочинне будівництво: В-1, в-1 переобладнано з літньої кухні, сарай літ. Л, сарай літ. Г (а.с.12-23).

З листа ОСОБА_1 до Голови квартального комітету від 30.07.2014р. вбачається, що він звертався з приводу того, що співвласниця ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватися їх спільною власністю і користується і своєю і його частиною (а.с.24).

ОСОБА_1 письмово звертався до ОСОБА_2 з проханням встановити розміри ділянки для ведення ним господарства пропорційно їх долям у власності на домоволодіння, що підтверджується листом без зазначення дати його складання (а.с.25).

03 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/4 частку домоволодіння № 20 по вул. Героїв Панфіловців. Домоволодіння частка якого дарується складається з літ. А-2 житловий будинок, житловою площею 44,9кв.м, загальною площею 121,6кв.м, літня кухня літ. В, в, гараж літ. Б, погріб літ. Ж, убиральня літ. З, душ літ. И, навіс літ. М, споруди № 1-15, І-ІV, К, що підтверджується договором дарування від 03.11.2015р. посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрованого в реєстрі за № 1965 (а.с.109).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2015р. право спільної часткової власності на 1/4 частину домоволодіння № 20 по вул. Героїв Панфіловців в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.110).

Також приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_16 надано копію договору дарування частки домоволодіння від 03.11.2015р. та документи на підставі яких було посвідчено договір (а.с.125-144).

Позивач посилається на ті обставини, що на даний час він не може здійснювати своє право користування належним йому нерухомим майном через перешкоди з боку іншого спадкоємця ОСОБА_2, другої дружини покійного дідуся ОСОБА_15 Вона перекрила йому доступ до частини житлового будинку, господарчо-побутових будівель, зокрема: коридору (літ. 1-1) , житлової кімнати (літ. 1-2), житлової кімнати (літ. 1-3), літньої кухні (літ. «В-1») з прибудовою ( літ. «в-1») , погребу (літ. «Ж»), гаражу (літ. «Б»), вбиральні (літ. «З»), душу (літ. «И»). Вона утримує домову книгу, створює конфліктні ситуації при його спробах розвязати спір у позасудовому порядку. Мав місце випадок, коли під час його спроби зняти встановлені нею замки, вона викликала міліцію. Також вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 подарувала свою частину будинку і виїхала, а новий власник відповідач ОСОБА_3 поміняла замки та як доказ приводить листування з відповідачем ОСОБА_2, що містяться в матеріалах справи.

В той же час відповідач ОСОБА_3, яка є новим співвласником частини домоволодіння зазначила, що вона жодним чином не чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні спільною власністю, до неї особисто він не звертався, про що свідчить відсутність таких доказів у матеріалах справи. Щодо його вселення зазначила, що не розуміє, як вона та стороння особа ОСОБА_1 з своєю малолітньою дитиною будуть мешкати в одному домоволодінні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 пояснив, що він батько позивача ОСОБА_1. Він мешкає окремо від сина у своєї доньки по вул. Оренбурзька. Йому відомо, що ОСОБА_17 заповів його сину частину свого домоволодіння. Декілька років тому стало питання, що необхідно надати сину житло для мешкання. ОСОБА_2 казала, що не проти, а коли приходили вселятися вона відмовляла, ключі не давала. Намагалися спилювати замки, але вона викликала міліцію, а потім відпало бажання добиватися частину будинку.

Так, вислухавши свідка, суд не може визнати його покази достатнім доказом того, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно чинить перешкоди позивачу у користуванні домоволодінням, оскільки його судження щодо даних обставин є субєктивними та не підтверджуються іншими належними обєктивним доказами. Крім того, з його показів вбачається, що у позивача були непорозуміння з ОСОБА_2, яка на разі жодного відношення до домоволодіння не має, оскільки подарувала частину будинку та виїхала з України на завжди, що не заперечувалося і сторонами.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Дійсно позивач ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння № 20 по вулиці Героїв Панфіловців у місті Дніпропетровську та на рівні із іншим співвласником ОСОБА_3 має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою домоволодіння.

Проте, оскільки відповідач ОСОБА_3 є сторонньою особою для позивача ОСОБА_1, вимога про його вселення задоволенню не підлягає, оскільки суперечить ст. 50 ЖК України, де вказано, що не допускається заселення однієї квартири двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами.

Також слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 фактично проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується матеріалами справи, тому твердження про те, що йому немає де мешкати суд не може взяти до уваги.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, в судовому засіданні будь-яких достатніх доказів на підтвердження вимог позивача та спростування зазначених пояснень відповідача суду не надано, як і не надано належних доказів на підтвердження факту чинення перешкод у користуванні саме відповідача ОСОБА_3

Щодо вимог до відповідача ОСОБА_2, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки вона вже не є співвласником домоволодіння і тому не є належним відповідачем по справі.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Судом неодноразово розяснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що в позові відмовлено, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 50, 155 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 130, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков