Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 336/9143/14-ц Головуючий у 1 інстанції Кляшторний В.С.
Номер провадження 22-ц/778/2563/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Запорізької товарної біржі «Гілея», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації», МКП «Основаніє», Запорізька міська рада, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання реєстрації договору купівлі продажу незаконною та виключення із реєстру речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вони мешкають та зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1. 11/25 частин зазначеної квартири, що складає 14,1 кв.м. на праві власності належать ОСОБА_5, власником решти 14/25 частин вказаної квартири була ОСОБА_12, яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м. 05.05.2011 року їх сусідка ОСОБА_12 померла.

ОСОБА_6, який не має власної житлової площі, перебуває на обліку у КУ Обласна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради, після смерті ОСОБА_12, виконуючи волю покійної, поселився до кімнати, в якій мешкала ОСОБА_12 Позивачі разом провели ремонтні роботи в квартирі та в кімнаті, в якій проживала померла ОСОБА_12, оскільки вважали, що мають право на позачергове забезпечення житлом. Після цього вони почали користуватися цією кімнатою.

15.05.2014 року ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_5 були викликані до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у якості відповідача та третьої особи по справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення у жилі приміщення. Їх ознайомили з договором купівлі-продажу, зареєстрованим 14.03.1998 року Запорізькою товарною біржею Гілея за № 063, укладеним між ОСОБА_8, який діяв від імені покійної ОСОБА_12, з однієї сторони та ОСОБА_11, яка діяла від імені її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, з іншої сторони за яким ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_9 придбали на праві спільної сумісної власності 14/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Позивачі вважали зазначений договір купівлі-продажу незаконним, оскільки не були дотримані загальні вимоги укладення правочину, та нікчемним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартир укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, однак ця вимога закону дотримана не була, та згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним.

Також зазначали, що ОСОБА_12 була самотньою жінкою, наміру продавати кімнату не мала, спадкоємців у неї не було, договір купівлі-продажу ніхто виконувати не збирався, бо власник продовжувала жити в кімнаті до смерті, а після її смерті до спірної квартири ніхто не вселився, тому в 2011 році її власність була відумерлою спадщиною, на яку має право територіальна громада й у них може виникнути право власності на кімнату померлої та вони на неї претендують, тобто мають законний інтерес.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд поновити строк на звернення до суду з вищевказаним позовом, визнати договір купівлі-продажу від 14 березня 1998 року недійсним, реєстрацію вказаного договору незаконною та зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи і наданим доказам, рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 п.4, ч.2 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 складається з двох ізольованих кімнат № 3 площею 14,1 кв. м та № 5 площею 17,8 кв. м, житловою площею 31,9 кв. м, загальною площею 46,2 кв.м. ОСОБА_5 на праві власності належить 11/25 часток зазначеної квартири, тобто кімната № 3, площею 14,1 кв. м, власником 14/25 часток вказаної квартири була ОСОБА_12, яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв. м.

Свою частку квартири (14/25 часток) ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року, укладеного на товарній біржі «Гілея», продала відповідачам ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8

5 травня 2011 року ОСОБА_12 померла.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушення своїх прав відповідачами у справі обґрунтовували лише тим, що право на спірну кімнату має територіальна громада, а у них може виникнути право власності на кімнату померлої й вони на неї претендують, тобто мають законний інтерес.

Таким чином при вирішенні позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Результатом вирішення спору повинно бути захист конкретного порушеного права позивачів шляхом його поновлення.

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є належними позивачами у справі, оскільки на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у 1998 році, ОСОБА_5 не була співвласником квартири, а успадкувала частину квартири (11/25) лише 6 квітня 2005 року після смерті ОСОБА_14 Позивачі не були стороною вказаної угоди, на момент її вчинення їх права жодним чином не порушувались.

Окрім цього визнанням вказаної біржової угоди недійсною не захищається і не поновлюється жодне право позивачів. А можливість в подальшому отримати спірне майно від територіальної громади носить примарний характер.

Так, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_15 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, і виходив того, що ОСОБА_16, яка успадкувала частину квартири лише 6 квітня 2005 року, не є спадкоємцем чи правонаступником ОСОБА_12 та не була стороною договору й не довела, чим укладення оспорюваного договору в 1998 році порушило її права як співвласника квартири. Права позивачів, які на час укладення спірного договору не були власниками частини квартири, даний договір не порушував. На той час вони не могли претендувати на надання їм у користування кімнати, яка була власністю ОСОБА_12, а остання не оспорювала договір та не визнавала його недійсним.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Однак, дійшовши до вказаного вірного висновку, про те, що спірний договір не порушував в момент його укладення права позивачів, суд першої інстанції при цьому надав правову оцінку дійсності вказаної біржової угоди, що в даному випадку зроблено безпідставно.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є належними позивачами у справі то суд не міг робити правової оцінки дійсності чи не дійсності угоди стороною якої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були і яка їх прав не порушує.

Тому рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові, а саме шляхом виключення з мотивувальної частини рішення правового обґрунтування дійсності угоди.

Доводи апеляційної скарги позивачів у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивачів та представників останніх, висловлену ними у своєму позові та у поясненнях у судових засіданнях у цій справі.

В апеляційній скарзі, особи які її подали не надають доказів порушення прав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при укладенні спірної біржової угоди.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: