У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Парінової І.К.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 липня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено договір банківського вкладу № SАМDN1229, згідно з яким сума вкладу складає 3 000 євро з терміном повернення вкладу до 17 липня 2008 року та сплатою 7,7 % річних, а 18 листопада 2013 року - договори банківського вкладу № № SАМDN0525 та АМDN0723, згідно з якими сума вкладів складає, відповідно, 34 517,84 та 30 456, 91 доларів США, з терміном повернення вкладів до 18 лютого 2014 року та сплатою 6,5 % річних. Позивач зазначав, що навесні 2014 року функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим було припинено, а його рахунки заблоковано. З метою отримання належних йому грошових коштів він звернувся до відповідача із заявами про розірвання договорів, вимоги яких виконано не було, у зв'язку із чим позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму банківських вкладів з нарахованими відсотками за користування коштами, а також стягнути з відповідача на його користь індекс інфляції, 3 % річних та пені.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_5 за договором банківського вкладу від 17 липня 2007 року № SAMDN1229 грошові кошти в розмірі 3255,61 євро, що еквівалентно 82 008 грн 82 коп.; за договором банківського вкладу від 18 листопада 2013 року № SAMDN0525 грошові кошти в розмірі 37 056,08 доларів США, що еквівалентно 819 680 грн 49 коп.; за договором банківського вкладу від 18 листопада 2013 року № SAMDN0723 грошові кошти в розмірі 32696,53 доларів США, що еквівалентно 723 247 грн 24 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в

ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Під час розгляду справи судами було встановлено, що 17 липня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN1229, згідно з яким сума вкладу складає 3 000 євро, з терміном повернення вкладу до 17 липня 2008 року та сплатою 7,7 % річних, а 18 листопада 2013 року - договори банківського вкладу № № SАМDN0525 та АМDN0723, згідно з якими сума вкладів складає, відповідно, 34 517,84 та 30 456, 91 доларів США з терміном повернення вкладів до 18 лютого 2014 року та сплатою 6,5 % річних. Позивач зазначав, що навесні 2014 року функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим було припинено, а його рахунки заблоковано.

Згідно зі ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановив обставини у справі та дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, оскільки внесення позивачем грошових коштів підтверджується копією платіжних доручень від 18 листопада 2013 року та квитанцією від 17 липня 2007 року, які свідчать про внесення готівкових коштів до каси відповідача.

Крім того, договір банківського вкладу укладався між ОСОБА_5 та юридичною особою ПАТ КБ «Приватбанк», місцезнаходженням якої є м. Дніпропетровськ.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Таким чином, відповідальність щодо неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу несе юридична особа, тобто ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими й правильність висновків судів не спростовують.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов А.О. Леванчук
А.В. Маляренко

І.К. Парінова