АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1625/4415/12 Номер провадження 22-ц/786/385/16Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Чумак О.В.,

Суддів: Кривчун Т.О., Карнауха П.М.,

секретар: Лимар О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2, представків відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Моторсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Моторсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт не погоджується з висновком місцевого суду, що він працював на посаді гендиректора ТОВ «Моторсервіс» по 09 лютого 2010 року, оскільки, відповідно до запису у трудовій книжці звільнення відбулося лише 26 червня 2010 року, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за весь час затримки виплати належних йому при звільненні коштів.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки БТ П № 64403497, ОСОБА_2 перебував з ТОВ «Моторсервіс» у трудових відносинах з 01 січня 1998 року по 24 червня 2010 року /т. 1 а.с. 3-5/.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 28 січня 2010 року визнано недійсним рішення зборів рішення зборів засновників ТОВ «Моторсервіс» від 09 листопада 2007 року /т. 1 а.с. 62-64/.

Згідно до Наказу № 1 ТОВ «Моторсервіс» від 09 лютого 2010 року, у звязку з визнанням недійсним протоколу загальних зборів ТОВ «Моторсервіс», яким було призначено на посаду генерального директора ОСОБА_2, до виконання обовязків генерального директора, згідно діючого протоколу загальних зборів від 12 травня 1999 року, приступив ОСОБА_5 /т. 1 а.с. 65/.

Наказом ТОВ «Моторсервіс» № 1-К ОСОБА_2 від 09 лютого 2010 року, ОСОБА_2 звільнено з займаної посади 09 лютого 2010 року, згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України /т. 1 а.с. 78/.

Відповідно до Наказу № _05-К_ ТОВ «Моторсервіс» від 14 листопада 2013 року, дату та формулювання причин звільнення працівника ОСОБА_2 за записом № 12 від 24 червня 2010 року в трудовій книжці БТ П № 64403497, визнано такою, що не відповідає закону. Визнано недійсним запис № 12 від 24 червня 2010 року в трудовій книжці БТ П № 64403497. Визнано правильною датою звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора ТОВ «Моторсервіс» 09 лютого 2010 року, а причиною звільнення звільнений у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40 КзПП України). Визнано незаконним самовільне нарахування по заробітній платі працівнику ОСОБА_2, за період з 09 лютого 2010 року по 24 червня 2010 року.

Відповідно до Наказу ТОВ «Моторсервіс» № 34-К, генеральним директором, згідно протоколу загальних зборів № 1/12 від 03 червня 2012 року, обраний ОСОБА_3В /т. 1 а.с. 68/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження існування у ТОВ «Моторсервіс» заборгованості по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, керуючись наступним.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Наведене дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналізувавши наведені положення закону, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції прийшов до законного і обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту невиплати відповідачем належних працівнику сум при звільненні і непроведення з ним остаточних розрахунків, які є обовязковими юридично важливими обставинами для застосування наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Наказу ТОВ «Моторсервіс» № 1-К позивача було звільнено з посади генерального директора ТОВ «Моторсервіс» 09 лютого 2010 року, згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України. Наказом № 1 встановлено, що до виконання обовязків генерального директора, згідно діючого протоколу загальних зборів від 12 травня 1999 року, приступив ОСОБА_5 /т. 1 а.с. 65, 78/.

Наказом № _05-К_ ТОВ «Моторсервіс» від 14 листопада 2013 року, дату та формулювання причин звільнення працівника ОСОБА_2 за записом № 12 від 24 червня 2010 року в трудовій книжці БТ П № 64403497, визнано такою, що не відповідає закону. Визнано недійсним запис № 12 від 24 червня 2010 року в трудовій книжці БТ П № 64403497. Визнано правильною датою звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора ТОВ «Моторсервіс» 09 лютого 2010 року, а причиною звільнення звільнений у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40 КзПП України). Визнано незаконним самовільне нарахування по заробітній платі працівнику ОСОБА_2, за період з 09 лютого 2010 року по 24 червня 2010 року.

Зазначені Накази ТОВ «Моторсервіс», у встановленому законом порядку скасовані не були, а тому, колегія суддів, здійснюючи перегляд оскаржуваного апелянтом судового рішення суду першої інстанції, виходить з їх чинності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

З наведеного вбачається, що трудовим законодавством України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникові за виконання роботи, однак, як встановлено колегією суддів, позивач, з 09 лютого 2010 року, у звязку зі звільненням, припинив виконувати свої трудові обовязки генерального директора, до виконання яких приступив поновлений на цій посаді працівник ОСОБА_5

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Моторсервіс» заборгованості по заробітній платі з 09 лютого 2010 року по 24 червня 2010 року, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 у зазначений період часу був звільнений, а трудові функції генерального директора товариства виконував поновлений, на підстав наказу від 09 лютого 2010 року, на роботі працівник, що спростовує доводи апелянта про його перебування на зазначеній посаді до 24 червня 2010 року.

Зазначене підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідно до якого, станом на 26 травня 2010 року, керівником ТОВ «Моторсервіс» значиться саме ОСОБА_5 /т. 1 а.с. 61/.

Крім того, згідно до копії табелів обліку використання робочого часу ТОВ «Моторсервіс» за лютий-червень 2010 року, у зазначений період часу, облік робочого часу проводився за генеральним директором ТОВ «Моторсервіс» в особі ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги щодо здійснення нарахування на його імя заробітної плати і існування заборгованості по виплаті заробітної плати станом на 24 червня 2010 року спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до даних бухгалтерської програми ТОВ «Моторсервіс» станом на лютий 2010 року, у ТОВ «Моторсервіс» існувала заборгованість по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_2 у розмірі 6 649 грн. 70 коп. Виплати грошових коштів протягом лютого-червня 2010 року відбувалися в рахунок погашення існуючої заборгованості, яка була повністю компенсована станом на червень 2010 року. З роздруківки даних бухгалтерської програми вбачається, що поточна заробітна плата в зазначений період часу позивачу не виплачувалась, крім того за ним не нараховувались відпрацьовані робочі дні, а тому підстав вважати, що позивач, дійсно, виконував роботу, за виконання якої йому нараховувалась заробітна плата, у колегії суддів немає /т. 1 а.с. 188-189/.

Також відсутність у ТОВ «Моторсервіс» заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам, в тому числі ОСОБА_2, підтверджується довідкою № 14 товариства відповідача від 21 червня 2011 року /т. 1 а.с. 168/. Зазначена обставина так само підтверджується Протоколом № 16-01-82/164 про адміністративне правопорушення, якою встановлено, що на момент перевірки, відповідно до книги нарахувань заробітної плати, заборгованість із виплат заробітної плати відсутня /т. 1 а.с. 165-167/.

Крім того, в матеріалах справи міститься архівний матеріал адміністративної справи № 3-638/11 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП, на генерального директора ТОВ «Моторсервіс» ОСОБА_3, за результатами розгляду якого, суддя Полтавського районного суду Полтавської області прийшов до висновку про відсутність в діях відповідача складу адміністративного правопорушення, повязаного з несвоєчасною виплатою заробітної плати, постановивши постанову від 10 червня 2011 року про закриття провадження у справі /справа № 3-638/11 а.с. 44/.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, відповідачем відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, в законному порядку доведено, що позивач припинив виконувати трудові обовязки на посаді генерального директора ТОВ «Моторсервіс» 09 лютого 2010 року, повний розрахунок по заборгованості, що існував на момент вивільнення працівника проведений, а тому підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, які на думку позивача, були нараховані йому після звільнення відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності звільнення ОСОБА_2 з займаної посади, а також недотримання роботодавцем процедури вивільнення працівника, не приймають колегією суддів до уваги, з урахуванням наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Так, позивачем при зверненні до суду першої інстанції заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому, враховуючи встановлені ст. 303 ЦПК України обмеження, колегія суддів при перегляді рішення місцевого суду розглядає питання законності висновків суду про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Так як питання щодо неправомірності звільнення з ТОВ «Моторсервіс» позивачем перед судом не ставилось колегія суддів доводи апеляційної скарги в цій частині не досліджує.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду в повній мірі ґрунтуються на законі та місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального і процесуального права, які регулюють ці правовідносини.

Посилання апелянта на незаконність рішення зводяться до власного вибіркового тлумачення норм процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення місцевого суду, вважаючи його законним та обґрунтованим. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_6

(підпис) ОСОБА_7

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1