Провадження № 2/761/52/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Мурга О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація і рішення», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісті Мас-Медіа», Редакції газети «Вести», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з цивільним позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позову від 14.04.2016 р., поставлено питання про:

-визнання дій відповідачів в поданих у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», що опублікована в газеті «Весті» за ІНФОРМАЦІЯ_2 р., неправомірними, й такими, що принижують честь та гідність позивача, псують його ділову репутацію;

-зобов'язання відповідачів у статті газети, або в іншому засобі масової інформації публічно вибачитися та спростувати недостовірну інформацію;

-зобов'язання відповідачів відшкодувати позивачеві моральну шкоду в розмірі 20.000,00 грн.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. на четвертій сторінці газети «Вести» за авторства: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було опубліковано матеріал під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». У вказаній статті автори зазначали, що відповідальність за акцію з погрому друкованого засобу видання взяв на себе «расист-рецидивіст ОСОБА_1». При цьому, в статті ім'я позивача пов'язувалося із визначенням - вор-провокатор, громадський активіст, керівник організації «Чесное слово», який зібрав кампанію погромників, та на прохання якихось знайомих організував напад на редакцію видання «Вести». Позивач стверджував, що у згаданій статті читачам подана неправдива інформація, використані відносно його особи словосполучення на кшталт «расист-рецидивіст», «вор-провокатор» - є образливими для нього та такими, що принижують його людську гідність, честь і ділову репутацію, й не відповідають дійсності. Також позивач наполягав на неправомірності використання світлини із зображенням його обличчя в якості ілюстрації до цієї публікації.

Таким чином, позивач ставив питання про задоволення позову шляхом визнання дій відповідачів неправомірними та зобов'язання відповідачів публічно вибачитися і відшкодувати позивачеві моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлений позов.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення, в яких, зазначається, що авторами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їй на редагування було надано текст матеріалу «ІНФОРМАЦІЯ_3». Порушена у спірному матеріалі тематика висвітлювалась також і іншими засобами масової інформації, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_4. на веб-сайті Gazeta.ua було оприлюднено заяву Всеукраїнського об'єднання «Чесне слово», членом якої є позивач, з приводу атаки на редакцію видання «Вести». Більш того, ІНФОРМАЦІЯ_5. на особистій сторінці позивача в соціальній мережі «Вконтакте» було розміщено відео звернення позивача, в якому останній повідомив про свою причетність до керівництва вищезгаданої громадської організації «Чесне слово» та повідомлено від цієї організації про напад на газету «Вести». Отже, після прослуховування аудіо запису розмови журналіста ОСОБА_3 із ОСОБА_1 та перегляду вищевказаних матеріалів, ОСОБА_2 була переконана у причетності позивача до описаних у статті подій. Більш того, ще в липні 2014 р. ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві було розпочато кримінальне провадження №0006851 для перевірки зазначених фактів. В подальшому, як стверджувала ОСОБА_2, на її адресу, та адресу її дитини неодноразово висловлювалися погрози від імені позивача у т.ч. погрози застосування фізичного насильства, з приводу чого вона була вимушена звертатися до правоохоронних органів. При цьому, як зазначається у запереченні, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність складу правопорушення у діях відповідачів, які здійснювали професійну журналістську діяльність, висвітлюючи інформацію, яка має вагомий суспільний інтерес, а твердження про навмисне нав'язування авторами статті негативного образу позивача, ґрунтується на припущеннях.

Крім того, у запереченні є посилання на те, що у відповідності до приписів ст.ст.94, 227 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення недостовірної інформації, має право на відповідь, за реалізацією якої позивач до редакції не звертався.

У письмових запереченнях відповідача ОСОБА_4 зазначається, що в розпорядженні редакції є аудіозапис розмови з позивачем, що здійснений після нападу на редакцію газети «Вести», на якому особа з голосом позивача не заперечує, а навпаки - підтверджує свою причетність до нападу на видання. На запитання про попередні судимості також не висловлює заперечень, а виправдовує свої вчинки, пояснюючи їх тим, що «система» працювала проти нього. При цьому, при підготовці статті до друку були використані доступні для загального огляду в мережі Інтернет про неодноразове притягнення позивача до кримінальної відповідальності і відбування останнім реального терміну покарання понад п'ять років, у т.ч. за погром офісу КВУ в 1998 р. під час парламентських виборів 1998 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 заперечувала неправдивість викладеної нею інформації у спірній статті, просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з?явився, сповіщена належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Вісті Мас-Медіа» проти задоволення позову заперечувала повністю. посилалася на те, що доводи позивача про порушення його прав відповідачами не доведені належними доказами, та повністю спростовуються представленими доказами з боку відповідачів. Таким чином, недоведеність розповсюдження стосовно позивача недостовірної інформації є підставою для відмови у позові. Крім того, особливу увагу представник звертала на те, що спосіб захисту в суді позивач обрав помилково, оскільки постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. визначено, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. При цьому, так само, не є належним способом захисту визнання дій відповідачів щодо здійснення публікації неправомірними. Водночас, позивач конкретно не зазначав яку саме інформацію, викладену у спірній статті, він вважає такою, що принижує його честь та гідність, або яка інформація псує його ділову репутацію і, більш того, не ставить перед судом питання про визнання такої інформації недостовірною. Тим самим, представник відповідача вказувала, що некоректно поставлені позивачем вимоги до відповідачів в судовому порядку, з огляду на диспозитивність цивільного процесу, обмежують право відповідачів знати повною мірою яким чином будувати лінію захисту. Просила відмовити у задоволенні позову з наведених підстав.

Представник відповідача ТОВ «Інновація і рішення» позов не визнав, мотивуючи тим, що товариство не є належним відповідачем.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. у черговому випуску газети «Вести» було надруковано статтю під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій висвітлено подію вчинення кількома десятками осіб в масках погрому редакції видання. Шляхом співставлення отриманих пояснень від працівників міліції, які прибули на місце події, інформації, викладеної в загальнодоступній мережі Інтернет, огляду відео з камер спостереження, установлених в редакції, автори статті зазначали про те, що до погрому причетний також і позивач, який в минулому неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, а в даному випадку, при спілкування з журналістом не заперечував своєї участі в цих подіях.

До суду позивач звернувся із вимогами про визнання дій відповідачів неправомірними та зобов'язання відповідачів публічно вибачитися та спростувати недостовірну інформацію і відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 20.000,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 3,28 Конституції України визначено честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має повагу до його гідності. Разом з тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобіганню розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 ЦК України).

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто/або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо,телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі інтернет чи з використанням іншх засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації є також вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших товарів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать честь, гідність фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач не ставив питання про визнання викладеної авторами статті інформації такою, що не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та репутацію. Позивач просив саме визнати неправомірними дії відповідачів в поданий у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», що опублікована в газеті «Весті» за ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

Разом з тим, слід зазначити, що правові засади діяльності журналістів визначені Конституцією України, законами України «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», тощо. Законодавцем унормовано: кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів; забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації; друковані засоби масової інформації є вільними. Водночас, реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідачів стосовно опублікування в газеті «Весті» за ІНФОРМАЦІЯ_2 р. статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1» не можуть бути визнані неправомірними, й такими, що принижують честь та гідність позивача, псують його ділову репутацію.

Право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про особу відомостей, що не відповідають дійсності або принижують її честь та гідність регламентовано ст. 37 Закону України «Про інформацію», а також забезпечено правом звернення до суду у разі відмову в публікації спростування або порушення порядку його публікації.

Судом установлено, що позивач не звертався у встановленому порядку до редакції друкованого видання за спростуванням розповсюдженої інформації.

З метою захисту немайнового права у сфері порушення честі, гідності та ділової репутації особи визначальним є визнання за поданим позовом поширеної інформації недостовірною, або такою, що порушує немайнові права особи.

Позивач не звертався до суду з такими вимогами при поданні первісної позовної заяви у червні 2015 р., так само не заявляв такої вимоги і в уточненій позовній заяві у лютому 2016 р.

Лише під час судового розгляду справи, після початку розгляду справи по суті, у березні 2016 р. позивач надав суду нову редакцію позовної заяви (уточненої), в якій змінив предмет позову.

Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК позивач має право змінити предмет або підставу позову лише початку розгляду судом справи по суті.

За таких обставин, уточнена позовна заява від 25.03.2016 р. була повернута судом позивачу, оскільки зміна предмета позову після початку розгляду справи не допускається.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

За викладених обставин вимоги щодо письмового вибачення перед позивачем відповідачами також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно положень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки обставин з якими закон пов`язує підстави для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи та вказаних вище вимог закону, який регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація і рішення», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісті Мас-Медіа», Редакції газети «Вести», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: