Справа № 489/6895/15-ц
Номер провадження 2/489/237/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,

встановив

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач втратив інтерес до дитини і зник. Він не займається вихованням та утриманням дитини, не проявляє до неї інтересу, що шкодить інтересам дитини.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки.

03.03.2016 від відповідача до суду надійшов зустрічний позов.

Ухвалою суду від 05.04.2016 частково задоволено клопотання представника та об'єднано в одне провадження позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з вимогами за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Вимоги про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею (п. 3, 4, 5 зустрічного позову), передано до канцелярії суду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили суд про задоволення позову. Вимоги за зустрічним позовом не визнали.

Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Вимоги за зустрічним позовом підтримали.

Представник третьої особи вказала про недоцільність позбавлення батьківських прав, вважала, що вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню.

Прокурор в судовому засіданні вказав, що на його думку первісний позов не підлягає задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом належить задовольнити.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3.

З постанови державного виконавця від 08.04.2015 слідує, що у ОСОБА_2 є заборгованість по сплаті аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 та неповнолітньої дочки ОСОБА_5.

Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідач не цікавиться дитиною та не бере участь в її вихованні.

Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення судом їх батьківських прав, відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВС України від 30 березня 2007 року за N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач недостатньо приймає участь в утриманні та вихованні дитини. Відповідач спілкувався з дитиною, відвідував її у навчальному закладі, однак приділяє мало уваги успіхам дитини у навчанні, розвитку її здібностей тощо.

Враховуючи те, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про позбавлення батьківських прав належить відмовити, одночасно попередивши відповідача ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до обов'язків по утриманню дитини (сплати аліментів) та приділяти більше уваги не тільки розвагам, іграм з дитиною, а й цікавитись успіхами в навчанні, впливати на розвиток здібностей та дитини як особистості.

Щодо вимог за зустрічним позовом, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 посилається на те, що позивач за первісним позовом постійно створює перешкоди у спілкуванні з донькою та взагалі позбавляє можливості бачити дитину.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету ММР № 542 від 26.06.2015 вирішено визначити участь ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3, надавши йому можливість побачень з нею кожну першу та третю суботу та неділю місяця з 10:00 до 18:00 без права ночівлі, враховуючи бажання дитини та право зміни порядку спілкування.

Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Суд звертає увагу на те, що перешкоди які створює позивач повинні бути реальними та конкретизованими. Тобто відповідач повинен надати докази, що в конкретну дату визначену органом опіки та піклування як години побачення з дитиною, він прибув до місця проживання дитини, однак позивач необґрунтовано відмовила йому або була відсутньою, внаслідок чого відповідач не зміг взяти дитину.

На час розгляду справи донці сторін ОСОБА_5 виповнилось одинадцять років, тобто дитина достатньо доросла, самостійно грається на подвір'ї і відповідач має можливість бачитися з нею та спілкуватися у визначені рішенням органу опіки та піклування години.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустимих доказів, що позивач дійсно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що в задоволенні первісного та зустрічного позову необхідно відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити в повному обсязі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв