АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/650/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Грох Л.М., Карпусь С.А.,

секретаря - Бондаря О.В.,

з участю: представників позивача - ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданої її представником ОСОБА_1, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

4 червня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 20 вересня 2007 року. На даний час вона не може користуватись зазначеним будинком, оскільки у ньому зареєстрований та проживає ОСОБА_5 із своєю сім'єю.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 25 грудня 2013 року у справі № 2218/16020/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним встановлено, що ОСОБА_5 з сім'єю самоправно зайняли жиле приміщення і продовжують незаконно користуватися ним, тому передбачені чинним законодавством гарантії захисту права на житло на них не поширюються.

Проживання відповідачів у вказаному будинку обмежує її право на вільне володіння, користування та розпоряджання майном, призводить до втручання в особисте життя та життя її родичів.

А тому, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7; зобов'язати Управління міграційної служби України в Хмельницькій

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції ОСОБА_8 Провадження № 22-ц/792/650/16

Суддя-доповідач ОСОБА_9 Категорія № 5

області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Непогоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не згідний із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі проживають у будинку на законних підставах.

Суд не врахував, що ОСОБА_4 з відповідачами не є членами сім'ї, вона не укладала з ними будь-якого договору щодо жилого приміщення. Останні протиправно зайняли спірний будинок та чинять їй, як власнику, перешкоди у користуванні та розпорядженні ним. А тому, відповідно до вимог ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України вона має право вимагати усунення таких перешкод.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 25 грудня 2013 року у справі № 2218/16020/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, яким встановлено факти, що мають приюдиційне значення у даній справі. Так, вказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_5 з сім'єю вселився в житловий будинок з порушенням встановленого законом порядку, самоправно зайняли жиле приміщення і продовжують незаконно користуватися ним, тому передбачені чинним законодавством гарантії захисту права на житло на них не поширюються.

У судовому засіданні апеляційного суду представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

ОСОБА_4 своїм правом на безпосередню участь у судовому засіданні не скористалась.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що відповідачі вселились до будинку не самоправно, а на підставі ордеру, який в установленому законом порядку не визнаний недійсним. Іншого житла для проживання не мають.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачі проживають у будинку на законних підставах, оскільки ордер, на підставі якого вони вселились до нього, у встановленому законом порядку не визнавався недійсним, а отже такі не підлягають виселенню. Окрім того, управління ДМС України в Хмельницькій області, до якого заявлено позов, не є відповідачем у справі, а лише третьою особою.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Апеляційним судом встановлено, що 20 вересня 2007 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_11 житловий будинок за АДРЕСА_1, загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 21 кв.м. (а.с. 5, 6).

9 грудня 2009 року відомості про право власності позивачки на вказаний будинок були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою із вказаного реєстру.

З червня 1993 року у будинку проживає ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_7, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Останні вселились до будинку на підставі службового ордеру № 042494, виданого згідно рішення правління агрофірми «Проскурів» від 19 травня 1993 року (а.с. 57), яка була його власником.

16 січня 2004 року агрофірма «Проскурів» продала, а ОСОБА_11 придбав вказаний будинок. У подальшому 20 вересня 2007 року останній відчужив будинок позивачці.

В липні 2012 року зазначений договір ОСОБА_5 оспорив до суду. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 25 грудня 2013 року, у позові ОСОБА_5 до агрофірми «Проскурів», ОСОБА_11, ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Хмельницької міської ради про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку недійсними відмовленою (а.с. 7-9). Однак, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжують проживати у ньому.

За таких обставин, з урахуванням підстав позову, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що відповідачі, проживаючи у будинку, обмежують позивачку у здійсненні права користування та розпорядження ним. У зв'язку з цим, її право власності на житло підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні ним та виселення відповідачів, оскільки такі втратили право на нього.

Що стосується іншої позовної вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання Управління міграційної служби України в Хмельницькій області зняти відповідачів з реєстраційного обліку за адресою розташування будинку, то суд першої інстанції, відмовляючи в ній виходив з того, що останнє не є відповідачем у справі, а отже до нього не можуть бути заявлені будь-які вимоги.

Однак, слід виходити з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Тобто, суд першої інстанції мав право, враховуючи вищевказані приписи закону та позовні вимоги, залучити до участі у справі як співвідповідача Управління міграційної служби України в Хмельницькій області, чого не зробив.

Апеляційний суд позбавлений такої можливості, оскільки законом не передбачено залучення на стадії апеляційного розгляду співвідповідачів.

Одночасно з цим, вказана процесуальна помилка суду першої інстанції не вплинула на законність рішення в цій частині.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, саме на міграційну службу, а не на суд, покладений обов'язок зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги не послався на положення статті Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, однак правильно вирішив справу по суті в цій частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. У зв'язку з цим, воно підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданої її представником ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року в частині відмови в позові про усунення перешкод у користуванні власністю скасувати та ухвалити нове.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з кожного по 364 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова