Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д.О.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані відпустки

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані відпустки.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 02 серпня 2006 року по 04 березня 2013 року працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів на підставі трудового договору, зареєстрованого у Доманівському РЦЗ .

Трудовий договір розірвано сторонами на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Проте, при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за період з листопада 2010 року по день звільнення у розмірі 28 859 грн та грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з серпня 2006 року по день звільнення у розмірі 5 873,40 грн.

У зв'язку з безпідставною затримкою розрахунку підлягає сплаті на її користь також середній заробіток за увесь час затримки у розмірі 19 990,44 грн.

Посилаючись на викладене та порушення її трудових прав, просила суд задовольнити її позовні вимоги і стягнути з підприємця 54 722,84 грн у рахунок заборгованості із заробітної плати, компенсації відпусток, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, допустивши негайне виконання судового рішення у розмірі середньомісячного заробітку 1 110,58 грн.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року, позов частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 28 857 грн заборгованості із заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника, 5 872,05 грн компенсації за невикористану відпустку; 19 728,46 грн у рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 54 457, 51 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 02 серпня 2006 року між підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3укладений трудовий договір, який зареєстровано Доманівським РЦЗ за № 99. За цим договором ОСОБА_3 прийнята на роботу продавцем кафетерія «Вітерець» с.Суха Балка (п. 2 договору). Трудовий договір розірваний сторонами та знятий з реєстрації 04 березня 2013 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. З копії вказаного договору та додатків до нього, наданих Доманівським РЦЗ, вбачається, що тривалість щорічної відпустки працівника складала 24 дні. Оплата праці обумовлена сторонами становила з 14 вересня 2007 року в розмірі мінімальної заробітної плати, виходячи з 8 годин виконання робіт, а з 16 березня 2011 року у розмірі 101 % від мінімальної заробітної плати за час виконання робіт 4 години в день.

Положення статті 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до ч. 1 наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З урахуванням наведеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної платита стягнення компенсації за невикористані відпустки не обмежуються строком в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Разом з тим, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обставини не встановлені.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Обставин про те, чи працювала ОСОБА_3 в день звільнення судом першої інстанції не встановлено.

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не з'ясував обставин, із якими ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України пов'язує перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (перебування ОСОБА_3 на робочому місці у день звільнення, чи пред'являла вимоги та дата пред'явлення нею вимоги про розрахунок у разі її відсутності на роботі у день звільнення), а тому в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів -представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Стаття 110 КЗпП України визначає, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до положень ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Частина 5 ст.79 КЗпП України визначає, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Аналогічна норма зазначена в ст.10 Закону України «Про відпустки», яка зобов'язує роботодавця вести облік відпусток, наданих працівникам.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється

грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові

щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24

календарних дні.

Наведені правила покладають обов'язки щодо виплати заробітної плати у встановлений строк, повідомлення працівника про розміри оплати праці, надання відпустки або компенсації невикористаної відпустки на роботодавця незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності (ст. 3 КЗпП України), у тому числі й на фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, зміст вимог та заперечень сторін щодо предмета спору по виплаті заробітної плати та компенсації за відпуску , перевіривши їх доказами, які оцінено за правилами ст. 212 ЦПК України, суди встановили, що ОСОБА_3 виконувала роботу продавця кафетерія «Вітерець» с. Суха Балка в оспорюваний період з листопада 2010 року по 04 березня 2013 року, отримання нею заробітної плати в обумовленому трудовим договором розмірі в період із листопада 2010 року по березень 2013 року документами із підписом працівника про отримані суми не підтверджено, накази роботодавця про надання щорічної відпустки за весь період роботи із серпня 2006 року по березень 2013 року відповідачем не надано.

На підставі встановлених обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав стягнення із відповідача заборгованості із заробітної плати та компенсації невикористаних відпусток.

У цій частині справу вирішено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому судові рішення залишаються без змін у частині вирішення позову про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації невикористаних відпусток на підставі ст. 337 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо недослідження судами доказів, якими відповідач заперечував позов у цій частині, є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення містять доводи на відхилення доказів відповідача із належним вмотивуванням підстав їх неприйняття.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не може становити підставу скасування ухвалених судових рішень посилання заявника на те, що суд стягнув грошові суми із нього як з фізичної особи, а не підприємця, оскільки такі мотиви не становили зміст доводів апеляційної скарги, з цих підстав апеляційний суд правильність вирішення справи судом першої інстанції не перевіряв, а тому за касаційною скаргою такі обставини не можуть бути предметом перевірки.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року скасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині вирішення позову ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки рішенняДоманівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.О. Остапчук

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко