Справа № 559/3168/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області,

в особі головуючої судді Лопухович А.О.,

при секретарі Федчук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів та повернення сплачених грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28 травня 2015 року між ним та ТзОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договори № 04376 та № 04376/15. Згідно 5 п.п. 1.1 Договору № 04376/15 від 28.05.2015 року за цим Договором одна сторона - адміністратор за згодою іншої сторони - учасника зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні іії, спрямовані на придбання товару, визначеного в Додатку № І до Договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього. Зі змісту вказаного Договору можна зробити висновок, що послуга, яку за умовами данного Договору мало бути йому надано, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. Ill ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом даного Договору здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/ або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Вказана діяльність підпадає під визначення п. 1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 року №1676, згідно з яким адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Водночас відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Таким чином, вказана діяльність могла здійснюватися відповідачем лише після одержання ліцензії. Проте, такої ліцензії товариство не отримувало. Просить визнати недійсними договори як такі, що вчинені юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Користуючись його необізнаністю, відповідач, пропонуючи йому надання фінансової послуги, укладає групу договорів, хоча, як йому стало відомо пізніше, він, як споживач послуги, і без укладення договору № 04376 від 28.05.2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» мав право на отримання повної інформації про послугу та її виконавця. З урахуванням того, що самі по собі послуги, які є предметом договору № 04376 йому не потрібні в разі неможливості досягнення основної мети відносин із Відповідачем - отримання позики та беручи до уваги, що він був позбавлений можливості вибору щодо укладення договору про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору № 04376), оскільки відповідач не повідомив його про відсутність у них ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, така підприємницька практика є нечесною і вводить споживача в оману. Отже, договір № 04376 від 28.05.2015 року відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК). Також 4.2 ст.216 ЦК України передбачає, що якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки, загальне поняття збитків включає також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України), то правомірним вважає відшкодування йому процентів за користування його грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день користування, оскільки вказані кошти могли бути розміщені ним за депозитним договором у банківській установі і приносити прибуток весь той час, що вони знаходяться на рахунках у відповідача. Просить визнати договори недійсними, стягнути з відповідача на його користь сплачені 14850 грн. , стягнути за користування коштами проценти у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день користування починаючи з дня сплати.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задоволити із зазначених підстав.

Представник відповідача до суду не з»явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у позові. Вказує, що позивач жодного разу не звернувся до них з вимогою роз'яснити чи уточнити умови Договору, цим самим з ними погоджуючись. Також позивач не звертався до них з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність їх представника під час укладання та виконання умов цих договорів. Укладення договір було добровільним. Зі змісту правовідносин між ними випливає, що зазначені позивачем "порушення" законодавства про захист прав споживачів є неможливими під час укладення договору. Якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". Тобто визнання недійсним договору у зв'язку із введенням в оману на підставі законодавства про захист прав споживачів можливе лише за наявності ознак. Крім того, позивач згідно п.5.5 договору №04376 мав право відмовитися від його виконання у визначений термін. Жодних доказів порушення ними вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надано, не містять їх і матеріали справи. Не погоджуються з твердженням, що послуга, яку за умовами даних Договорів передбачено надати є за своєю суттю фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.І п.11-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки будь-яка діяльність відноситься до певного виду не за суттю, а за чітко визначеними в законодавстві ознаками. Товариство залученням платежів згідно договору про участь у програмі не займається і прибутку від такої діяльності не отримує, збереженням їх реальної вартості не займається і будь-яких послуг чи операцій з фінансовими активами за рахунок своїх клієнтів не здійснює. Тобто, в їх діяльності відсутні будь-які ознаки, передбачені вказаним в законодавстві визначенням поняття фінансової послуги. Прибуток підприємство отримує лише від надання юридичних, інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг. Тобто, можна зробити висновок, що сфера дії Закону за суб'єктним складом обмежена і не поширюється на юридичних осіб які не є фінансовими установами, тобто на ТОВ "ЕкономКомфорт"'. Також безпідставним є вимоги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки її відшкодування не передбачено умовами оспорюваних договорів. Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому такої шкоди.

Вислухавши позивача, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Судом установлено, що 28 травня 2015 року між позивачем та відповідачем, в особі продавця-консультанта ОСОБА_2, укладено договори № 04197/15 та № 04197, згідно з умовами яких товариство взяло на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі останнього у програмі. Згідно з пунктом 2.1 договорів оплата наданих послуг складала 14 тис. 850 грн. (а.с.8-15)

На виконання умов указаних договорів ОСОБА_1 сплатив товариству 14 тис. 850 грн,, що підтверджено копіями квитанцій від 28 травня 2015 року. (а.с.36)

За умовами договорів товариство зобов'язалося вчинити за плату певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару (нерухомості), визначеного у додатку № 1 до цих договорів. (а.с.13)

Пунктом 2.5 договорів передбачено, що адміністратор гарантує надати свідоцтво на товар, якщо учасник виконує всі умови цього договору та додатків до нього. В умовах програми йдеться про те, що послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику. (а.с.8)

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону № 2664-ІІІ діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України №2664-Ш під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено пунктом 111, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з п.п.3,4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як уповноважений державний орган, 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У даній справі, спірні договори укладено сторонами 28 травня 2015 року, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Враховуючи наведене, суд вважає, що предметом спірних договорів є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, та приходить до висновку, що є правові підстави для визнання цих договорів недійсними з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ, а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК).

Таким чином, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними договорів №№ 04396, 04396/15 від 28.05.2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача 14850 грн., сплачених на виконання недійсних правочинів.

Що стосується Постанови окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року наданої відповідачем по справі в підтвердження заперечень, якою скасовано Постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг №06/16/4 від 16.09.15 року про накладення на ТзОВ "ЕкономКомфорт" штрафу слід зазначити, що вона не може вважатися належним доказом. У наданій суду копії відсутні відомості щодо дати набрання нею законної сили.

Також суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день користування ними починаючи з дня зарахування на рахунок відповідача не підлягають до задоволення, оскільки на дані правовідносини не розповсюджується норма ст.1048 ЦК України і така виплата не передбачена договором.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України суд враховує висновки Верховного Суду України викладені у постанові №6-2389цс15 від 10 лютого 2016 року.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.215,216,227 ЦК України,Закону України від 01.06.2000 р. № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст.34 Закону № 2664-ІІІ, Законом України від 02.06.2011 р. № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», Розпорядження №1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах», суд, -

РІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів та повернення сплачених грошових коштів частково задоволити.

Визнати недійсними договори №04376 та №04376/15 від 28 травня 2015 року укладені між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» в особі ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 14 850 (чотирнадцять тисяч вісімсот пятдесят) грн. сплачених за договорами №04376 та №04376/15 від 28 травня 2015 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з моменту його проголошення до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: