Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Жарікова О. В. ,

при секретарі Гавриш О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради про визнання права на спадщину,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з цивільним позовом до Білоцерківської міської ради про визнання права на спадщину, обґрунтовуючи його тим, що 10.12.2008 року помер ОСОБА_3 батько ОСОБА_1 та дід ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) ОСОБА_4. Позивачі є спадкоємцями за заповітом після померлого ОСОБА_3. 02.06.2009 року позивачі звернулись з заявою до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, щодо видачі їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_3 Відповідно до заяв, Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 460. 12.01.1995 року помер ОСОБА_5 син ОСОБА_3. ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті сина, так як був зареєстрований з сином за однією адресою на день смерті. Спадкова квартира належала померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області 20.04.1993 року за № 3755 по 1/2 частці кожному. 17.11.2015 року нотаріус ОСОБА_6 виніс постанову, якою відмовив у оформленні спадкової квартири у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація права власності на 1/2 частку квартири на імя померлого ОСОБА_5, яку ОСОБА_3 прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. Позивачі просять суд визнати за ними по 1/2 частці за кожною право власності на квартиру під № 6 в будинку № 45 по вул. Павліченко в м. Біла Церква, Київської області, в порядку спадкування за заповітом, після померлого 10.12.2008 року ОСОБА_3.

В відкрите судове засідання позивачі не зявилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду, через канцелярію суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити.

Відповідач Білоцерківська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, однак, надіслали до суду лист, в якому просять розглянути справу без участі їх представника на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 10.12.2008 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, серії 1-ОК № 141230. Померлий був батьком ОСОБА_1 та дідом ОСОБА_2, дошлюбне прізвище якої - ОСОБА_3.

31.03.1994 року ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_7, що підтверджується копією заповіту, який посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

02.06.2009 року позивачі звернулись з заявою до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, щодо прийняття спадщини, після померлого ОСОБА_3 та видачі їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3.

Відповідно до вказаних заяв, Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області заведена спадкова справа № 460/2009.

Крім того, судом встановлено, що 12.01.1995 року помер ОСОБА_5 син ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, серії 1-БК № 340752.

Відповідно до п.1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вбачається з копії довідки № 2335 від 05.09.2012 року, виданої КП БМР ЖЕК № 6, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 23.02.1972 року по день смерті (10.12.2008р.). З копії довідки № 2334 від 05.09.2012 року, виданої КП БМР ЖЕК № 6, вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 25.11.1992 року по день смерті (12.01.1995р.).

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, тобто до 01.01.2004 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що ОСОБА_3 прийняв спадщину від свого сина ОСОБА_5, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР.

Спадкова квартира належала померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області 20.04.1993 року за № 3755 по 1/2 частці кожному.

17.11.2015 року державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 2656/02-31, якою відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на дану квартиру, після померлого 10.12.2008 року ОСОБА_3, через відсутність державної реєстрації права власності на 1/2 частку квартири на імя померлого ОСОБА_5, яку ОСОБА_3 прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. Як вбачається з даної постанови та матеріалів справи, видане свідоцтво про право власності на житло № 3755 від 20.04.1993 року було видано на двох осіб на ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Таким чином, 1/2 частина квартири ОСОБА_3, також, не пройшла відповідну державну реєстрацію.

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова(вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане вище майно, і тому право позивачів на це майно підлягає судовому захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, право власності на спадкове майно визнається в судовому порядку.

У відповідності до п. 2.3, 3.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 року № 6/5 та офіційного листа МЮУ № 19-32/319 від 21.02.2005 року щодо переліку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна, якщо первинна реєстрація прав власності не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання належності майна попередньому чи наступному власнику (спадкоємцю) у випадку відсутності таких, вирішується в судовому порядку.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_3 мав право на спірне майно, тому права спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають захисту в судовому порядку.

Позивачі по справі являються спадкоємцями за заповітом.

У відповідності зі ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. ОСОБА_3 мав право на спадкове майно, однак належним чином свої права не оформив, що не може бути підставою для реалізації своїх спадкових прав позивачами.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1233, 1296 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожною право власності на квартиру під № 6, яка розташована в будинку № 45 по вул. Павліченко в м. Біла Церква, Київської області, в порядку спадкування за заповітом, після померлого 10.12.2008 року ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_8