Провадження № 22-ц/780/2000/16 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 45 17.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням ,-

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 09.03.1990 року по 17.04.2002 року, під час якого згідно договору купівлі-продажу від 22.05.1997 року вона стала власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначила, що у вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_3, який з 2004 року не проживає у вказаній квартирі, та не утримує її.

Позивач ОСОБА_2 просила суд визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 72 ЖК України, ст. 383, ст. 405 ч. 2 ЦК України.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповного з»ясування обставин справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірна квартира є майном нажитим подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін по справі, тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування своєю власністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.03.1990 року по 17.04.2002 року, під час якого на ім»я позивача ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу від 22.05.1997 року квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_3, який не несе витрат на утримання спірної квартири не несе і комунальні послуги не сплачує.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно до ст. 22 КпШС та ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Оскільки спірна квартира набута під час зареєстрованого шлюбу сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності, враховуючи,що матеріали справи не містять доказів про те, що спірне майно є особистою приватної власністю позивача.

і

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. А в ч. 2 цієї ж статті вказано, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки достовірно встановлено, що відповідач є власником, а не членом сім»ї власника спірної квратири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що привал ст. 405ЦК України не поширюються на дані правовідносини і відповідача не можна позбавити права користування кватирою через не проживання в ній.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права - безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :