УХВАЛА

01.06.2016 року Провадження №2/425/349/16

Справа №425/1255/16-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рубіжне Луганської області заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

25 квітня 2016 року суддею Рубіжанського міського суду Луганської області було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 26.11.2012 року у сумі 312458,25 гривень.

В судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення позовних вимог до 127093,50 гривень, яка була прийнята судом.

В судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 було заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, а також на грошові кошти, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у справі повідомленнями.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, розглянувши подану ним заяву про забезпечення позову, дійшов такого.

Відповідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також шляхом заборони вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

В заяві про забезпечення позову позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 та накласти арешт на її грошові кошти, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

В заяві про забезпечення позову представник позивача вказує, що відповідач систематично порушує свої зобовязання за договором позики та вимоги чинного законодавства, недобросовісна поведінка відповідача, а саме в 2014 році відповідач не здійснила жодного оплати в погашення заборгованості, ухилялася від виконання зобовязань, не намагалася звязатися з відповідачем з питання заборгованості, тому у позивача є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_3 26.11.2012 року уклала з ОСОБА_2 договір іпотеки, згідно якого в забезпечення виконання зобовязань повернення позики в строк до 26.11.2013 року у розмірі 166420,00 гривень, що на день посвідчення договору еквівалентно 20320,00 доларів США, передає в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. За договором іпотеки оціночна вартість квартири становить 60379,00 гривень, сторони оцінюють предмет іпотеки в 166420,00 гривень. Нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеної квартири (а.с. 5-8).

Інших доказів вартості квартири станом на сьогодні, а також доказів про існування іншого майна, в тому числі грошей, представником позивача суду не надано.

В своєму позові позивач, з урахуванням зменшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 127093,50 гривень.

Суд не приймає, доводи представника позивача, що ринкова вартість квартири становить 60379,00 гривень, оскільки за договором іпотеки це є оціночною вартістю, що не є тотожним поняттю ринкова вартість, при цьому ця вартість визначена станом на час укладення договору іпотеки 26.11.2012 року.

На думку суду, зазначене свідчить про те, що ціна позову менше ціни квартири, що дає підстави вважати про порушення принципу співмірності виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Також, суд приймає до уваги те, що договір іпотеки в забезпечення виконання повернення боргу відповідачем укладався між сторонами спору, на квартиру, передану в іпотеку накладено заборону її відчуження та позивачу належить право вищого пріоритету згідно з Законом України «Про іпотеку».

Відповідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека застосовується на строк до припинення зобовязання. Час виникнення іпотеки та факт її реєстрації породжує встановлення ступеню пріоритетності вимоги кредитора перед іншими кредиторами боржника.

Ці права ОСОБА_2 закріплені вищезазначеним законом та підлягають захисту.

Правова природа арешту майна, вчиненого як забезпечення позову у звязку із його розглядом, полягає у обмеженні у праві розпорядженні цим майном при збереженні за власником права користування цим майном.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Також, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Тому, суд вважає, що накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, в тому числі й на квартиру, передану в іпотеку, може створити перешкоди також і позивачу, який є іпотекодержателем, вчиняти дії щодо задоволення його вимог за рахунок предмету іпотеки.

Отже, суд дійшов висновку, що застосування такого виду забезпечення позову як зазначено у заяві, є необгрунтованим, оскільки не є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Тому суд відмовляє представнику позивача в задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 151-153, 209, 210 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мирошникова О.Ш.