Провадження №22-ц/784/1334/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 468/1129/15-ц Головуючий І інстанції - Янчук С.В.
Провадження № 22-ц/784/1334/16 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки і піклування Мар'ївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про виселення, в якому посилалась на те, що 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Остапенко В.З. було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого вона придбала у приватну власність житловий будинок з прилеглими до нього господарськими і побутовими спорудами та будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1. Також разом із житловим будинком позивачка придбала і земельну ділянку, на якій розташований будинок, розміром 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При вчиненні правочину, представник продавця житлового будинку повідомила її, що в житловому будинку проживає громадянин ОСОБА_1, який без відома колишнього власника ОСОБА_5 самовільно вселився до житлового будинку, не отримавши на це згоду від ОСОБА_5, так як колишній власник не проживав в будинку, оскільки мешкає в іншій місцевості. Представник продавця повідомляла ОСОБА_1, що має намір продати житловий будинок і йому прийдеться все ж таки звільнити будинок, виселитися та забрати свої речі. Але в добровільному порядку відповідач не бажає залишати будинок, хоча не має ніяких прав на цей будинок. Колишньому власнику, ОСОБА_5, житловий будинок належав на підставі договору дарування, оскільки мати ОСОБА_5 за життя подарувала йому житловий будинок.

З метою вирішення питання в досудовому порядку, позивачкою 19.02.2015 року було направлено на адресу відповідача рекомендованого листа з вимогою про звільнення житлового будинку та всіх прилеглих будівель. Крім того, позивачкою також було проведено заміну всіх вхідних замків, але не зважаючи на попередження позивача, відповідач не звільнив ні житловий будинок, ні господарські споруди, ні прилеглу територію від своїх речей та домашніх тварин. Крім цього, відповідач самовільно позривав нові замки. Відповідач безпідставно та безправно користується житловим будинком, не оплачує жодних комунальних платежів і фактично займає приміщення самоправно.

На підставі викладеного, позивачка просила суд виселити ОСОБА_1 із житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати відповідача звільнити всі приміщення від своїх речей та домашніх тварин. В подальшому уточнила свої вимоги та просила виселити і неповнолітню дочку відповідача- Белінську Н.Ю.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 із житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати звільнити всі приміщення від своїх речей та домашніх тварин.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник органу опіки і піклування Мар'ївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону були виконані не в повній мірі.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 17.08.2007 року згідно договору дарування ОСОБА_7 передала безоплатно у власність ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дарувальник підтвердив, що згаданий вище житловий будинок до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі не перебуває, не переданий як внесок до статутного фонду, не відчужений іншими способом, прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договором найму), немає, вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов'язаний утримувати за законом чи договором. ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 19.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 151, продав даний житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та будівлями ОСОБА_2 Відповідно до довідки сільської ради (а.с.53) виданої ОСОБА_7, померлий гр.ОСОБА_9, проживав та був зареєстрований з 26.09.1954 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року в АДРЕСА_1. На момент смерті разом з ним проживала, але не була зареєстрована дружина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3. Крім вказаної особи за даної адресою ніхто не проживав та не зареєстрований. Відповідно до рішення Баштанського районного суду №468/2191/14ц від 22.12.2014 року встановлено, що за місцем реєстрації (АДРЕСА_1), ОСОБА_1 з 2012 року не проживав.

Також суд вважав встановленим, що відповідач протягом тривалого часу систематично порушував правила співжиття, що зробило неможливим для позивачки проживання у вказаному будинку. Про неправомірну поведінку відповідача відносно сторони позивача свідчить: постанова про відмову в порушенні кримінальної справи №1524 від 01.10.2011 року, відповідно до якої до Баштанського РВ УМВС надійшла заява від мешканця АДРЕСА_2 ОСОБА_5, про те, що його брат гр.ОСОБА_1 самовільно зайняв будинок за адресою в АДРЕСА_1, виганяє сестру з будинку та погрожує фізичною розправою; висновок за матеріалами перевірки від 11.10.2014 року, відповідно до якого 11.10.2014 року надійшло повідомлення від мекашнки АДРЕСА_1 ОСОБА_2 про прийняття мір до її брата ОСОБА_1, який погрожував фізичною розправою; висновок за матеріалами перевірки від 24.02.2015 року, відповідно до якого до Баштанського РВ УМВС України в Миколаївській області надійшла заява від ОСОБА_2, мешканки АДРЕСА_1 про прийняття мір до невідомої жінки Оксани, яка відмовляється залишати будинок в АДРЕСА_1; висновок за матеріалами перевірки від 12.03.2015 року, відповідно до якого до Баштанського РВ УМВС України в Миколаївській області надійшла заява від ОСОБА_2, про прийняття мір до її брата ОСОБА_1, який самовільно без її згоди змінив замки на прибудинкових спорудах по АДРЕСА_1; висновок за матеріалами перевірки від 17.03.2015 року, відповідно до якого до Баштанського РВ УМВС України в Миколаївській області із заявою звернулась ОСОБА_2, про прийняття мір до її брата ОСОБА_1 який самовільно без її згоди заселився до житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до Акту депутата сільської ради від 20.03.2015 року (за участі двох свідків:ОСОБА_10,, ОСОБА_11), відповідач зайняв без дозволу власника будинку вказане приміщення (АДРЕСА_1), та своїми діями не надає можливості власнику будинку ОСОБА_2 вселитися у вказаний будинок, вести підсобне господарство, слідкувати за благоустроєм всієї території. Також було встановлено, що на всіх дверях приміщення, де власниця будинку ОСОБА_2, навісила нові замки, вони були збиті, та поміняні на інші.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактичне проживання в спірному будинку і користування ним відповідачем та його неповнолітньою донькою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, є наслідком самоправного їх зайняття, що підтверджується Актом депутата від 20.02.2015 року, матеріалами перевірки працівниками Баштанського РВ УМВС №1524 від 01.10.2011 року, матеріалом перевірки працівниками Баштанського РВ УМВС ЄО №425 від 12.03.2015 року, довідками сільської ради №-122 від 12.02.2015 року, та №237 від 17.03.2015 року про проживання ОСОБА_1 у вказаному будинку з жовтня 2014 року та тимчасове проживання неповнолітньої ОСОБА_12 Позовні вимоги відповідачем по даній справі про визнання недійсним договору купівлі- продажу спірного житлового будинку заявлені не були. Проведені заходи застереження під час проведення перевірок по вищевказаним заявам позивачки, виявилися безрезультатними.Відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання у вказаному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому на думку суду його слід виселити з вказаного будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачка є законним власником будинку, а відповідач перешкоджає їй у проживанні в спірному домоволодінні і тому порушує її право на користування своєю власністю за призначенням, то це її право підлягає захисту шляхом виселення відповідача із іншими особами з належного позивачці будинку.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Що стосується висновку суду про те, що відповідач самовільно вселився в спірний будинок, то він не відповідає матеріалам справи та встановленим судом першої інстанції обставинам по справі.

Так, судом було встановлено, що житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належав батькові сторін ОСОБА_9 згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.04.1990р. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер. ІНФОРМАЦІЯ_5 його дружина( мати сторін) ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на зазначений будинок. 17 серпня 2007р. ОСОБА_7 подарувала даний будинок ОСОБА_5 В ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 померла. Відповідач зареєстрований в спірному будинку з 1979 року, деякий час він не проживав в будинку, а потім знову став проживати в будинку. Згідно рішення Баштанського районного суду м. Миколаєва від 22.12.2014р. за позовом ОСОБА_5 до відповідача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням було встановлено, що відповідач з 2012р. не проживав в зазначеному вище будинку через неприязненні стосунки з сестрою ОСОБА_2, яка в той час проживала в будинку без реєстрації у зв'язку з необхідністю здійснення догляду за хворою матір'ю сторін. Також судом було встановлено, що відповідач був членом сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_7 Тому у задоволенні вимог про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням було відмовлено. Зазначені обставини, встановлені рішенням суду по іншій справі, у якій брав участь відповідач, в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню по даній справі. Після смерті матері, позивачка в будинку не проживала, а відповідач знову вселився до нього. 19 лютого 2015 року ОСОБА_5 продав належне йому домоволодіння та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 позивачці. В договорі купівлі- продажу було зазначено, що в жилому будинку зареєстрований та проживає відповідач.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчить про те, що висновок суду щодо саме самовільного вселення відповідача в спірний будинок, є помилковим.

Помилковим є також висновок суду про те, що відповідач разом з дочкою підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення через те, що він систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання у вказаному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Так, згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або

використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Крім того, як зазначено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р. з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Більш того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил допустимості засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. При цьому, як правильно зазначено судом в тексті рішення, під порушенням правил співжиття слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку чи безпосередньо для власника, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є достатньою підставою для виселення.

Як уже зазначалося раніше, позивачка стада власницею будинку19 лютого 2015 року. До суду позивачка звернулася з позовом 20 липня 2015 року. За цей час вона позивачка тричі, а саме 27.02.2015р., 12.03.2015р., 17.03.2015р., зверталася до правоохоронних органів з заявами про неправомірну повідінку відповідача. В першій заяві вона посилалася на те, що відповідач претендує на частину будинку незаконно. У відкритті кримінального провадження за цим зверненням було відмовлено у зв'язку з тим, що даний факт належить до цивільно - правових відносин. 12 березня 2015р. позивачка зверталася з заявою стосовно того, що відповідач позривава замки та забрав металевий барабан без її дозволу. За результатами розгляду даної заяви було прийнято рішення про те, що даний факт належить до цивільно - правових відносин, а тому справа повинна розглядатися в судовому порядку за правилами приватного обвинувачення. 17 березня 2015 року звернення було стосовно самовільного заселення відповідача до жилого будинку. За результатами розгляду даної заяви також було прийнято рішення про те, що даний факт належить до цивільно - правових відносин, а тому справа повинна розглядатися в судовому порядку за правилами приватного обвинувачення. Таким чином, за результатами розгляду даних заяв, відповідач не був притягнутий до відповідальності. Не був він також попереджений про недопустимість порушення правил співжиття чи про можливе виселення через допущення ним порушень правил співжиття.

За таких обставин висновок суду стосовно того, що відповідач може бути виселений із будинку саме на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, оскільки він систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання у вказаному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, є помилковим. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.

Що стосується позовних вимог про виселення на підставі ст. 391 ЦК України, то суд правомірно дійшов висновку про їх обгрунтованість, виходячи з наступного.

Згідно матеріалів справи, а саме паспорту позивачки, вона з 23 квітня 1979 року зареєстрована за іншою адресою по АДРЕСА_3, де постійно і проживає. До спірного будинку вона вселялася тільки у зв'язку з необхідністю догляду за хворою мамою на час її хвороби. В цей час з відповідачем вони однією сім'єю не проживали. Після смерті матері позивачка в спірному будинку не проживала. Зазначені обставини в сукупності з викладеними вище обставинами свідчать про те, що відповідач напередодні вчинення договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки 19 лютого 2015 року не був членом сім'ї позивачки. Не став він членом її сім'ї і після його укладення. Відсутні в матеріалах справи також належні докази того, що позивачка після отримання спірного будинку у власність, давала згоду на проживання відповідача у спірній квартирі в будь - якій якості. Навпаки, вона одразу попередила його про необхідність звільнення будинку та добровільного зняття з реєстрації. В подальшому позивачка поміняла замки на будинку та всіх інших спорудах, які знаходяться на спірній земельній ділянці, які відповідач позривав, відключила будинок від електропостачання. Крім того, позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів зі скаргами на те, що відповідач без законних підстав проживає в будинку, чим створює їй перешкоди у користуванні будинком. Сама вона в цей час у будинку не проживала.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідач був членом сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_7, яка померла в ІНФОРМАЦІЯ_6 року, а до цього ще за життя 17 серпня 2007р. подарувала даний будинок ОСОБА_5, в зв'язку з чим втратила право власності на даний будинок. Оскільки ОСОБА_5 не заперечував проти проживання ОСОБА_7 в спірному будинку після дарування його йому, ОСОБА_7 залишилася проживати в будинку, а відповідач з цього часу проживав в будинку як член сім'ї колишнього власника будинку. В подальшому після вчинення договору купівлі - продажу будинку і ОСОБА_5 втратив право власності на будинок, яке складається з права володіти, користуватися та розпоряджатися.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Таким чином, права членів сім'ї власника жилого будинку є похідними від права власника будинку, а з втратою власником будинку права власності на будинок, а отже, і права користування ним, як складової частини права власності, член сім'ї власника жилого будинку також втрачає право користування жилим будинком. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14).

Отже, відповідач в момент переходу права власності на будинок до позивачки втратив право користування спірним будинком як член сім'ї колишнього власника жилого будинку, та не набув нового права користування ним ні як член сім'ї позивачки, ні з інших правових підстав. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про обгрунтованість стверджень позивачки про те, що відповідач з моменту придбання нею будинку живе в ньому без законних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом, позивачка з моменту переходу права власності на жилий будинок до неї, вимагала від відповідача звільнення даного будинку, поміняла замки на будинку та інших господарчих спорудах, що знаходяться на земельній ділянці, відключила будинок від електромережі. Однак, відповідач позривав замки та продовжує проживати в будинку, використовує сараї для утримання підсобного господарства, що підтверджується актами від 20 березня 2015р. ( а. с. 18) та від 22 березня 2016р. ( а. с. 160-161). Так, відповідно до акту депутата сільської ради від 20.03.2015 року, відповідач зайняв без дозволу власника будинку приміщення за адресою - АДРЕСА_1 та своїми діями не надає можливості власнику будинку ОСОБА_2 вселитися у вказаний будинок, вести підсобне господарство, слідкувати за благоустроєм всієї території. Також було встановлено, що на всіх дверях приміщення, де власниця будинку ОСОБА_2, навісила нові замки, вони були збиті, та поміняні на інші. Разом з відповідачем періодично в будинку проживає його дочка ОСОБА_6, що підтверджується актами від 12, 14, 15 квітня 2016р. ( а. с. 162-164). Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів зі скаргами на те, що відповідач без законних підстав проживає в будинку, чим створює їй перешкоди у користуванні будинком. У зв'язку з неприязненними стосунками, які склалися між позивачкою та відповідачем та небажанням відповідача виселитися з жилого будинку в добровільному порядку, позивачка не має можливості користуватися належним їй на праві власності будинком, що свідчить про те, що відповідачем чиняться перешкоди позивачці у здійсненні нею права користування своїм майном.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги та висновки суду про усунення перешкод у користування жилим будинком на підставі ст. 391 ЦК України шляхом виселення відповідача є обгрунтованими. Обгрунтованими є також вимоги та висновки суду про виселення разом з відповідачем і його дочки, оскільки її право на користування жилим будинком є похідним від права відповідача. Позовні вимоги щодо виселення дочки відповідача були уточнені під час розгляду справи. При цьому колегія суддів враховує також те, що у неповнолітньої дочки відповідача є мати, яка проживає в м. Херсон, що дочка відповідача зареєстрована у своїх родичів в с. Мар'ївка, але за іншою адресою, ніж спірний будинок, що відповідач визнав ОСОБА_6 своєю дочкою тільки в 2015р., на підставі чого і були внесені зміни в її свідоцтво про народження стосовно батька. Згідно довідки від 12.10.2015р. дочка відповідача навчається за денною формою навчання в ДНЗ «Миколаївське вище професійне училище технологій та дизайну». Як пояснили відповідач та представник органу опіки та піклування, ОСОБА_6 забезпечена гуртожитком та проживає в ньому, а до відповідача приїзджає тільки на вихідні дні. Згідно актів обстеження дочка відповідача проживає в будинку не постійно починаючи з 2014р., до цього вона проживала зі своєю матер'ю в м. Херсон. Таким чином, достатньої кількості безспірних доказів того, що спірний будинок є постійним та єдиним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_6 суду надано не було.

Не зважаючи на те, що відповідач вважає себе співвласником будинку, оскільки на його думку прийняв спадщину після смерті батька, ніяких дій шляхом звернення до суду з відповідними позовами щодо оспорення, як свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на спірний будинок, отриманого його матір'ю, так і договору дарування матір'ю будинку братові, а також договору купівлі - продажу між братом та позивачкою, здійснено не було. Відповідач в цьому ж селі має власний недобудований будинок за іншою адресою.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як фактино є суб'єктивним тлумаченням матеріалів справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід слід змінити, виключити з мотивувальної частини рішення обгрунтування та висновки суду щодо виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України, а також обгрунтування та висновки суду щодо самовільності вселення їх до будинку. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення обгрунтування та висновки суду щодо виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України, а також обгрунтування та висновки суду щодо самовільності вселення їх до будинку.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді