Справа № 203/1217/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Карпенка С.Ф.

при секретарі Булеці А.В.

за участю представника позивача- Борець Е.В.

відповідача- Стаценко Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 3-9).

Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, посилались на те, що між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н від 24 листопада 2006 року, за умовами якого, позивачем передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 12/12, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 7630,00 грн. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, яку відповідач добровільно не погашає, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості по відсоткам за договором № б/н від 24 листопада 2006 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 09.03.2013 по 09.03.2016 рр. у розмірі 24233,42 грн. та стягнути судові витрати (а.с. 3-6).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 року, яке набрало законної сили 23.01.2016 року, а також заявив клопотання про закриття провадження по данній цивільній справі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 12 січня 2016 року по цивільній справі № 203/1311/15-ц (провадження 2/0203/81/2016) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю, встановлені в ньому фактичні обставини є преюдиціально встановленими та не підлягають повторному доказуванню (а.с. 48).

Згідно постановленої судом в судовому засіданні 16 травня 2016 року ухвали в порядку ч.4,7 ст.209 ЦПК України, було задоволено клопотання частково та закрито провадження по справі в частині стягнення заборгованості по відсоткам за договором б/н від 24 листопада 2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 09 березня 2013 року по 23 лютого 2015 року, оскільки цы вимоги вже розглянуты судом по цивыльный справы №203/1311/15-ц, в решті вимог клопотання відмовлено, у звязку з тим, що решта позовних вимог містить вимоги про стягнення більшої суми, ніж містила позовна заява, що вже розглянута судом, тобто стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом станом з 24.02.2015 по 09 березня 2016 року.

Також судом встановлено, що 24.11.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитну карту зі строком дії 12/12, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 7630 грн., що підтверджується заявою та та умовати надання споживчого кредиту, наявними в матеріалах справи (а.с. 13-26)

Згідно вказаної заяви сторонами погоджено видачу відповідачу кредиту у гривні, з встановленням кредитного ліміту в розмірі 250 грн., базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 3% на місяць та строком дії кредитного ліміту, що співпадає зі строком дії кредитної картки. Також позивачу видається кредитна картка №296694, дата відкриття рахунку визначена 12.12.2006 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.11.2006, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, заборгованість відповідача за період з 09.03.2013 по 09.03.2016 року складає 24233,42 грн.

Проте, з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій позивач звернувся лише в березні 2016 року, тобто з пропуском строків позовної давності встановлених ст.ст.257,258 ЦК України.

Доказів щодо поважності причин пропуску процесуального строку для звернення до суду з позовом позивач не надав та відповідних клопотань про поновлення такого строку не заявляв.

Окрім цього, в заяві міститься підпис відповідача про ознайомлення його з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

Згідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд при розгляді справи виходить з того, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 12 січня 2016 року по цивільній справі № 203/1311/15-ц (провадження 2/0203/81/2016) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю. Судом вирішено про необхідність відмови в задоволенні позову банку в повному обсязі за недоведеністю належними доказами факту видачі відповідачу кредитних коштів, а також в звязку зі пропуском строку позовної давності.

Оскільки дане рішення суду набрало законної сили 23 січня 2016 року, встановлені в ньому фактичні обставини є преюдиціально встановленими та не підлягають повторному доказуванню (а.с. 48).

Також суд враховує, що згідно заяви від 24.11.2006 року сторонами визначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності.

Пунктом 3.1 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що для надання банківських послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту карти, вид та строк дії яких визначений в заяві та памятці клієнта, підписанням якої банк та клієнт укладають договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг (Правила користування платіжною карткою) строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

При цьому, суд враховує, що згідно наданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що свої зобовязання щодо щомісячного сплати процентів позичальник почав порушувати з липня 2007 року, а строк погашення кредиту настав в липні 2011 року.

Проте, з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій позивач звернувся лише в березні 2016 року, тобто з пропуском строків позовної давності встановлених ст.ст.257,258 ЦК України.

Доказів щодо поважності причин пропуску процесуального строку для звернення до суду з позовом позивач не надав та відповідних клопотань про поновлення такого строку не заявляв.

Окрім цього, суд при вирішенні питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності, приймає до уваги, що позивач мав право предявити позов до відповідача з моменту порушення з боку відповідача умов основного зобовязання по поверненню суми кредиту, а саме з липня 2011 року, однак на протязі трьох років, які сплинули в липні 2014 року зазначеного не здійснив, а отже позивач звернувся до суду після спливу загального строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Також така позиція викладена в п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п. 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо), положення п. 7 ч.13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову банку в повному обсязі у звязку зі пропуском строку позовної давності.

В звязку з відмовою в задоволенні позову сплачений позивачем судовий збір слід віднести на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 14, 509, 526, 527, 530, 554, 610, 1050, 1054 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: С.Ф. Карпенко