Справа № 464/9623/14 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/645/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представників: Львівської міської ради - Огоновської Т.В.; Сихівської РА ЛМР - Саракун Ю.М.; ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

22 вересня 2014 року Львівська міська рада звернулась в суд з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 01 березня 1990 року Ленінським районним судом м. Львова задоволено позов Ленінського райвиконкому до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання ордеру на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та переселення даних громадян з АДРЕСА_1 у АДРЕСА_6, на яку останнім видано ордер. На підставі вказаного рішення суду 13.07.2004 року ВДВС Галицького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження. У 2004 році ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до Сихівського районного суду м. Львова з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. З метою забезпечення позову, ухвалою суду від 10.12.2004 року накладено заборону ВДВС Галицького РУЮ м. Львова проводити дії по виселенню ОСОБА_7, ОСОБА_8 з АДРЕСА_1. 27.12.2004 року виконавче провадження зупинено. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.05.2007 року визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 право користування квартирою АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2008 року визнано укладеною мирову угоду між ОСОБА_14 - представником ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 та Львівською міською радою і Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради, згідно якої: Львівська міська рада та Сихівська районна адміністрація ЛМР зобов'язуються видати ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_13 ордер на заселення у АДРЕСА_1; Сихівська районна адміністрація зобов'язується укласти договір найму на вказану квартиру. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовляються від права користування АДРЕСА_6. Однак, через 8 місяців після затвердження мирової угоди квартира АДРЕСА_6, від права користування якою зобов'язані були відмовитися позивачі, стала належати на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2008 року. Відповідно до листа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 23.06.2011 року № 6028, станом на 22.06.2011 року власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_4 (на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2009 року). Відтак, виконання пункту мирової угоди щодо відмови від права користування АДРЕСА_6 на сьогоднішній день неможливе, у зв'язку із тим, що майно перебуває у чужому незаконному володінні, так як зазначена квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_4, яку вона придбала в ОСОБА_16, який купив її у ОСОБА_6, який в свою чергу заволодів нею на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2008 року, яке в подальшому скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_6, загальною площею 50,3 кв.м., яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова.

Ухвалою суду від 13 листопда 2015 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.02.2015 року - залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Акцентує увагу на тому, що в рішенні суду першої інстанції вказано, що 20 жовтня 2008 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було ухвалено рішення у справі № 1306/3190/08, яким задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_17, а саме визнано за ОСОБА_6 право власності на житлове приміщення - вищевказану квартиру, а також зобов'язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснити реєстрацію цього права та видати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 22.12.2008 року ОСОБА_6 відчужив дану квартиру ОСОБА_16, який, в свою чергу, 12.02.2009 року відчужив її ОСОБА_4 Проте, у 2013 році рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року вищезгадане рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області було скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено, тому ОСОБА_6 не мав права відчужувати дану квартиру, у зв'язку з чим подальші власники стали особами, що незаконно володіють нею. Отже, її слід витребувати з чужого незаконного володіння. Вважає, що вказані обставини справи частково відповідають дійсності, проте рішення суду суперечить чинному законодавству та прийняте без належного дослідження обставин справи. Вказує, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Однак, судом було встановлено лише недійсність правочину, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_18, хоча недійсність правочину сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння Львівської міської ради не з її волі. У 1990 році спірна квартира була передана в користування ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Львова, яким задоволено позовні вимоги Ленінського виконкому, тобто з волі органу, що розпоряджався комунальним майном. Зазначає, що судом не з'ясовано спосіб отримання права користування чи володіння на спірну квартиру ОСОБА_18, в якого квартиру придбав ОСОБА_6, оскільки в даному випадку, скоріш за все, була воля Львівської міської ради, яка безумовно мала знати про те, що станом на 2008 рік квартирою володіє ОСОБА_18 Вказує, що в матеріалах справи наявний лист Прокуратури Львівської області від 16.12.2011 року, яким Львівську міську раду було проінформовано про сумніви щодо законності рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2008 року, з метою вирішення питання про оскарження даного рішення в апеляційному порядку. Однак Львівська міська рада проігнорувала цей лист та не оскаржила вказане рішення. Це було зроблено ОСОБА_11, яка у 2013 році оскаржила це рішення. Вважає, що Львівській міські раді було відомо про те, що спірна квартира перебуває у володінні інших осіб, проте не заперечувала проти цього. Крім того зазначає, що в спірній квартирі зареєстровані й інші особи, а саме: дочка відповідачки ОСОБА_19, син відповідачки ОСОБА_20 та малолітня особа - ОСОБА_21, якого не можна виселяти без згоди органу опіки та піклування. Однак судом не встановлювались відомості про те, чи зареєстрований ще хтось у даній квартирі, чим порушено права відповідачки та права дочки, сина та малолітнього внука. Зазначає, що ОСОБА_4 квартиру придбала у ОСОБА_16, якого не було залучено в якості сторони під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв'язку з чим можуть бути порушені її права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог Львівської міської ради відмовити.

Інші учасники цивільного процесу повідомлені згідно п. 9 ст. 74 ЦПК України належним чином (а.с. 213).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: Львівської міської ради - Огоновської Т.В.; Сихівської РА ЛМР - Саракун Ю.М.; ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення суду не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Львова від 01 березня 1990 року задоволено позов Ленінського райвиконкому до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання ордеру на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та переселення даних громадян з квартири АДРЕСА_1 у квартиру АДРЕСА_6 на яку останнім видано ордер.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.05.2007 року визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 право користування квартирою АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2008 року визнано укладеною мирову угоду між ОСОБА_14 - представником ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 та Львівською міською радою і Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради, згідно якої: Львівська міська рада та Сихівська районна адміністрація зобов'язуються видати ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_13 ордер на заселення квартири АДРЕСА_1; Сихівська районна адміністрація зобов'язується укласти договір найму на вказану квартир;. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовляються від права користування квартирою АДРЕСА_6

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2008 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_18 та визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений між ними дійсним, визнано за ОСОБА_6 право власності на вказану квартиру та зобов'язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснити реєстрацію такого права. На підставі вказаного рішення суду право власності на таку квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6

22.12.2008 року ОСОБА_6 відчужив зазначену квартиру, уклавши договір купівлі-продажу із ОСОБА_16

12.02.2009 року ОСОБА_16 в подальшому продав зазначену квартиру ОСОБА_4, за якою і зареєстровано на даний час право власності на спірну квартиру, що стверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06.07.2011 року № 6204.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2008 року сковано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_18 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача виходив з того, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2008 року, яке стало підставою реєстрації за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_6, скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2013 року, а отже останній не мав права на розпорядження нею, та прийшов до висновку про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України для витребування вказаної квартири від ОСОБА_4, зазначивши, що остання є добросовісним набувачем, оскільки на час придбання майна могла не знати про те, що таке придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

Проте оскаржене рішення суду ухвалене знеповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права,у зв'язку з чим унеможливлено встановлення фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Проте відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-32цс13 від 12 червня 2013 року.

Згідно ч. 2 ст. 660 ЦК України, якщо покупець не повідомив продавця про пред'явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Відповідно до ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», у разі, якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

До участі у справі за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння залучається особа, яка передала спірне майно відповідачу, зокрема продавець цього майна. Водночас відповідно до частини другої статті 660 ЦК незалучення покупцем продавця до участі у справі звільняє продавця від відповідальності перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_16 під час розгляду справи в суді першої інстанції в якості відповідача чи то третьої особи залучено не було.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_5 стосовно того, що оскільки відповідач ОСОБА_4 придбала спірну квартиру у ОСОБА_16 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 12.02.2009 року (а.с. 7), а тому рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ОСОБА_16 щодо ОСОБА_4, так як у разі задоволення судом позовних вимог Львівської міської ради та витребування спірної квартири у ОСОБА_4, у останньої виникне право вимоги до ОСОБА_16 про повернення сплачених грошових коштів за договором купівлі-продажу від 12.02.2009 року.

За таких обставин, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене знеповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким в позові Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 1, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Шандра М.М.