Справа № 219/3937/16-ц
Провадження № 2/219/2245/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Брежнева О.А.

за участю секретаря Котинської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків, внаслідок виробничої травми,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків, внаслідок виробничої травми в розмірі 50000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03 грудня 1992 року по 30 жовтня 2008 року він працював у відповідача на різних посадах. 28 січня 1993 року під час роботи з ним трапився нещасний випадок при наступних обставинах: у звязку з виробничою необхідністю він з посади мельника шамоту був переведений наказом в.о. майстра ОСОБА_2 з 20 січня 1993 року на обслуговування щокового подрібнювача без проходження спеціального навчання за професією. 28 січня 1993 року під час обслуговування щокового подрібнювача під натяжний барабан ланцюгового конвеєру попала металева пластина, що призвело до заклинення стрічки. Про даний факт позивач майстру не доповів та намагався сам витягти метал з-під барабану, не забезпечивши конвеєр, внаслідок чого транспортна стрічка прийшла в рух, захвативши та затягнувши ліву руку позивача під барабан. Внаслідок травми, відповідно до пункту 15.2 акту розслідування нещасного випадку від 31 січня 1993 року позивачу встановлено діагноз: обширне розчавлення мяких тканин плеча. Травма виробнича. Первинним висновком МСЕК у 1993 році безстроково йому встановлено 60 % стійкої втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, та згодом 26 січня 2004 року висновком МСЕК позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. У звязку з трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві у відповідача, у нього погіршилося здоровя, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він став інвалідом (він не може повноцінно виконувати якихось вправ пошкодженою кінцівкою: тримати предмет, обпиратися на кінцівку і таке інше), він постійно відчуває фізичну біль, німоту, млявість у пошкодженій кінцівці, в звязку з чим йому постійно приходиться проходити лікування, на що він змушений витрачати немалі кошти, він також постійно відчуває моральні страждання, через певні фізичні вади руки та у звязку з травмою, він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушенні його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, через що у нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці він втратив 55 % своєї працездатності та вимушений з цим жити. Згідно висновку МСЕК та пункту 13 акту розслідування нещасного випадку від 31 січня 1993 року встановлено, що причинами нещасного випадку є незадовільна організація робіт, порушення трудової та виробничої дисципліни, порушення законодавчих актів та інших нормативних документів з охорони праці, які допустили відповідальні особи роботодавця. Також зазначив, що втрата його здоровя є для нього незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі страждання. Також зазначає, що здоровя людини є найвищою соціальною цінністю, та те що він втратив його на виробництві, тобто поніс значні моральні страждання, які носять тривалий характер. Професійне захворювання, яке потягнуло за собою втрату його працездатності у розмірі 55 %, а також потягли третю групу інвалідності спричинивши йому суттєву моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 50000 грн. Просить позов задовольнити.

До судового засідання позивач та його представник не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви, в яких просили справу розглянути за їх відсутності.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі перевірених судом повноважень, не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності. З заперечень на позовну заяву, наданих представником відповідача до суду, вбачається, що згідно матеріалів розслідування нещасного випадку 28 січня 1993 року під час праці з позивачем стався нещасний випадок: під час обслуговування щокового подрібнювача під натяжний барабан ланцюгового конвеєру попала металева пластина та заклинила стрічку. Позивач про те, що сталося, не доповів майстру та не забезпечивши конвеєр, намагався сам витягти метал з-під барабану, внаслідок чого транспортна стрічка прийшла в рух, захвативши та затягнувши ліву руку позивача під барабан. Причиною нещасного випадку є невиконання позивачем вимог посадової інструкції. Висновком МСЕК вперше у 1993 році позивачу встановлено 3 групу інвалідності та 60 % стійкої втрати професійної придатності. Проте, відповідач вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений позивачем у сумі 50000 грн. є завищеним і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, у звязку з чим просить позов задовольнити частково у розмірі 3000 грн.

Суд вважає за можливе розглянути справи без участі представника відповідача, на підставі тих доказів, що є в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 03 грудня 1992 року по 30 жовтня 2008 року працював на різних посадах, з повним робочим днем, звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.8-11).

Під час роботи на підприємстві Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з позивачем 28 січня 1993 року стався нещасний випадок, що підтверджується копією акту №1 про нещасний випадок від 31 січня 1993 року та яким встановлено, що причина нещасного випадку відсутність контролю з боку в.о. майстра т. ОСОБА_2 за безпекою виконання робіт знов прибувших робочих. Порушення інструкції за безпечним обслуговуванням дробарки, яка полягає у вилучені металу з під барабану та працюючого конвеєру. Конструктивні недоліки приводу стрічкового конвеєру кускового шамота у прийманні щічної дробарки (а.с.12-13).

Згідно копії виписки із довідки МСЕК від 11 листопада 1993 року позивачу ОСОБА_1 з 11 листопада 1993 року по 11 листопада 1994 року встановлена третя група інвалідності у звязку з професійним каліцтвом та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 60%, висновком МСЕК від 26 січня 1994 року встановлено 55% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.15).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1/. Визнання права; 2/.визнання правочину недійсним; 3/.припинення дії, яка порушує право; 4/.відновлення становища, яке існувало до порушення; 5/.примуслве виконання обовязку в натурі; 6/.зміна правовідношення; 7/.припинення правовідношення; 8/.відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9/.відшкодування моральної (немайнової) шкоди….

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці…

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15.05.1996р. охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров»я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно ст. 4 Закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах:

- пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;

- підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці;

- соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо.

Згідно ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15.05.1996р. охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоровя і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно ст. 4 Закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах:

- пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;

- підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці;

- соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо.

Згідно ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає йому відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, який діяв на 23 листопада 1995 року, тобто час первинного встановлення позивачу втрати працездатності по професійному захворюванню, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат незалежно від інших будь-яких виплат.

Також суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 ч.1 ст. 83 ЦК України 1960року не застосовуються.

З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України.

Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством.

За змістом ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. №9) "Вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП).

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акти про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди", спори про відшкодування заподіяного фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з його положень, а також у випадках, передбачених законодавством.

Згідно п.6,9 Ухвали пленуму Верховного суду України № 4 з 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди" - при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням ним трудових обов'язків, суд повинен виходити з того, що потерпілий має право звертатися з позовними вимогами до суду безпосередньо. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру і об'єму страждань (фізичного, душевних, психічних і так далі), характеру немайнових втрат (в даному випадку втрата працездатності).

Згідно ст. 23, п. 2 ст. 1167, ст. 1187 Цивільного кодексу України - моральна шкода, заподіяна каліцтвом або іншим пошкодженням здоров'я, унаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від провини фізичної особи в розмірі, який визначається судом.

Згідно Конституції України, а саме ст. 64 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України; ст. 46 Громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, із-за незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення. У відповідності ж із статтями 1, 3, 21, ч. 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституцій України, Україна як соціальна держава, зміст і напрям діяльності якої визначають права і свободи людини і їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності і тому подібне. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення (частина друга статті 46 Конституцій України).

Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 07 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що унаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, то суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції

Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем інвалідності та втрати ним працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач.

Судом встановлено, що позивач, працюючи тривалий час на підприємстві з повним робочим днем. Враховуючи вищенаведене, та аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок отриманого професійної травми на виробництві позивачу завдана моральна шкода, оскільки він відчуває постійний фізичний біль, який не дає йому нормально жити. Внаслідок отриманої травми на виробництві були порушені його нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, праці за обраною професією, порушені стосунки з оточуючими людьми, в тому числі з колегами по роботі, родичами. Він змушений також часто звертатися до лікарів, багато часу він витрачає на пошуки та придбання ліків, порушений нормальний спосіб його життєдіяльності, у звязку з чим він вимушений докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначені розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоровя людини найвища соціальна цінність, невідємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоровя, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоровю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення її здібностей, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача 20 000 гривень.

На підставі ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 59, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.5, 15, 16, 23, 83 ЦК України, ст. ст. 3, 43, 58 Конституції України, ст. 1, 4 ЗУ «Про охорону праці», ст. 2, 153, 237-1 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків, внаслідок виробничої травми задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84500, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Комсомольська, 1, р/р 0000 ПАТ «ПРОФІНБАНК» м. Донецьк, МФО 334594, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Дзержинської міськради, Донецької області, ІПН НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84500, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Комсомольська, 1, р/р 0000 ПАТ «ПРОФІНБАНК» м. Донецьк, МФО 334594, )судовий збір на користь держави в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлено 24 травня 2016 року.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти дів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Брежнев