Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3399/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 57 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди

за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт», ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальність «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт») про визнання правочинів недійсними та стягнення коштів задоволено частково.

Визнано недійсними договір адміністрування № 04367/15 від 14.05.2015 та договір інформаційних та консультаційних послуг № 04367/15 від 14.05.2015, які укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт». Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_2 сплачені за вказаними договорами грошові кошти у розмірі 25455 грн. 68 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідач ТОВ «ЕкономКомфорт» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки запереченням та доказам відповідача, не обґрунтував та не навів мотивів їх неприйняття. При цьому зазначає, що товариство не надає жодних послуг, які б за визначенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносились до фінансових, а тому відповідно до чинного законодавства не потребує ліцензування.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача збитків в подвійному розмірі в сумі 50911,36 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 25000,00 грн. скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно досліджені обставини справи, суд не дав належної оцінки наданим стороною позивача доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального і матеріального права. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідач ввів позивача в оману, надавши недостовірну інформацію про відсутність ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбавання товарів у групах, а тому повинен відшкодувати на підставі ч.2 ст. 230 ЦК України збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, оскільки через тривалі неправомірні та шахрайські дії вона зазнала душевних та моральних страждань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 14 травня 2015 року ТОВ «Економ Комфорт» та ОСОБА_2 уклали договір №04367/15, за умовами якого товариство зобов'язалося за плату, від імені позивача та за його рахунок надати певні послуги, спрямовані на придбання товару, визначеного в Додатку № 1 (позики), у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та провести розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.10-14 т.1).

Цього ж дня між сторонами укладено договір №04367/15, за яким замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату в розмірі 9,9 % від вартості товару та/або цільової позики, що відповідно становить 9900,00 грн., здійснити такі дії: забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с.9 т.1).

Невід'ємною частиною до договору № 04367/15 від 14.05.2015 року є додаток №1 (анкетні дані) та додаток №2 (умови програми «ЕКОНОМКОМФОРТ») (а.с.11-14).

14 травня 2015 року ОСОБА_2 перерахувала на розрахунковий рахунок №5089 одержувача ТОВ «ЕкономКомфорт» кошти в сумі 9900,00 грн. з призначенням платежу - оплата за надані послуги за договором № 04367 від цієї ж дати (а.с.16 т.1).

В подальшому ОСОБА_2 перерахувала на розрахунковий рахунок №5089 ТОВ «ЕкономКомфорт» грошові кошти на загальну сумі 15 555,68 грн., а саме: 13.06.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 08.07.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 11.08.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 04.09.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 08.10.2015 кошти в сумі 550,56 грн, 05.11.2015 кошти в сумі 560,56 грн, 15.12.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 15.01.2016 кошти в сумі 555,56 грн, 23.01.2016 кошти в сумі 5 555,60 грн, 12.02.2016 кошти в сумі 5 555,60 грн. (а.с.17-19 т.1).

12.05.2015 року представник позивача звернулася із заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та просила надати інформацію про те, чи надавалась ліцензія ТОВ «ЕкономКомфорт» на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (а.с.51 т.1).

Як вбачається з повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) від 13.05.2016 року № 3933/16-12, інформація про ТОВ «ЕкономКомфорт» до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, статусу фінансової установи зазначена юридична особа не набувала, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувала (а.с.53 т.1).

Частиною 5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідач ТОВ «ЕкономКомфорт» є фінансовою установою згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», оскільки є юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Висновок суду першої інстанції про те, що надані ТОВ «ЕкономКомфорт» послуги є фінансовими послугами у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, передбачена п.11-1 ч.1ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» №3462-IV від 02 червня 2011 року, введено в дію з 09 січня 2012 року), а тому на підставі п.4 ч.1 ст.34 вказаного Закону та п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1676 від 09 жовтня 2012 року, відповідач ТОВ «ЕкономКомфорт» для здійснення своєї діяльності повинен мати ліцензію, - відповідає матеріалам справи та нормам матеріального права.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-2629цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що товариство не надає жодних послуг, які б за визначенням п.5 ч.1 ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносились до фінансових, а тому відповідно до чинного законодавства не потребує ліцензування є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Частинами 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (обов'язковість ліцензування) встановлено, що здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недійсність договору адміністрування № 04367/15 від 14.05.2015 року та договору інформаційних та консультаційних послуг № 04367/15 від 14.05.2015 року, оскільки в порушення вимог ч.1 ст. 227 ЦК України (правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти) правочин вчинений юридичною особою без відповідного дозволу, в даному випадку - ліцензії.

Таким чином, оскільки договори є недійсними, а тому не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25 455 грн. 68 коп., сплачені позивачем на виконання недійсних правочинів №04367/15 від 14.05.2015 року.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача збитків в подвійному розмірі в сумі 50911,36 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 25000,00 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач була ознайомлена особисто з усіма умовами і програмами даних договір. Примірники всіх підписаних документів були передані позивачу і остання підписала акт виконаних робіт із зазначенням повноти наданих послуг і відсутності претензій до відповідача (а.с.15 т.1). Також позивач мала можливість протягом п'яти днів на одностороннє розірвання укладених договорів (п.5.5 Договору інформаційних та консультаційних послуг № 04367/15) та повернення сплачених коштів, проте даним правом не скористалась.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач у відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами, введення її відповідачем в оману та спонукання до укладення даних договорів.

Згідно до вимог п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як свідчать зазначені вище договори адміністрування та інформаційних і консультаційних послуг № 04367/15 від 14.05.2015 року, їх умовами не передбачено відшкодування відповідачем матеріальних збитків та моральної шкоди в разі порушення взятих на себе зобов'язань.

Крім того, в обґрунтування вимог про відшкодування збитків у подвійному розмірі, завданих неналежним виконанням договорів № 04367/15 від 14.05.2015 року, а також відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на те, що неналежне виконання зазначеного договору полягає у введенні її відповідачем в оману щодо дотримання ним чинного законодавства під час укладення договорів № 04367/15 від 14.05.2015 року (ч.2 ст.227, ч.2 ст.230 ЦК України), хоча насправді він не мав необхідної ліцензії на здійснення такої діяльності (ч.1 ст.227 ЦК).

Згідно до вимог п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції , яка реалізується на територій України для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до вимог частин 1 та 2 ст. 22 Вказаного Закону України, захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної(немайнової) шкоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за змістом вказаних норм Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодуванню підлягає моральна шкода, заподіяна тільки внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), тоді як позивач заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок недійсності правочину.

З огляду на підстави позову ОСОБА_2 у частині стягнення збитків і відшкодування моральної шкоди, а також встановлені районним судом обставини про необхідність відповідачу отримувати ліцензію для укладення договорів, висновки суду про відмову в позові у цій частині відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Крім того, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.3 ст.309 ЦПК).

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт», ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді :