Єдиний унікальний номер 235/8914/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1090/2016
Головуючий у 1-ій інстанції Данилів С.В.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Груіцької Л.О., Осипчук О.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу Власенко Марина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Зазначала, що 17 червня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І.

Посилаючись на те, що:

- договір купівлі - продажу не відповідає її внутрішній волі, бо маючи на меті продати квартиру, вона не мала наміру продавати її саме сину ОСОБА_3, бажала лише уповноважити сина на продаж квартири і на час укладання спірного договору їй не було відомо, як оформлюються права представника на вчинення правочинів від імені довірителя;

- вона хибно сприйняла правову природу та предмет спірного договору, тобто вчинила його під впливом помилки;

- договір не спрямований на настання правових наслідків: в пункті 2 договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири вчинено за 148 066 грн., які продавець отримав повністю до підписання договору; однак грошей від ОСОБА_3 вона в зазначеному розмірі не отримувала, про що свідчить відсутність розписки чи іншого документа на підтвердження отримання нею грошей;

- відповідач ці обставини не заперечує

просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 17 червня 2015року недійсним (а.с. 2-4).

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2016 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_5 (а.с. 75-76).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено (а.с. 165-167).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог (а.с. 171-174).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги позивача підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, через представника надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 206). Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 лютого 2016 року (а.с. 85), проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа - приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 23 травня 2016 року за № 2487 (а.с. 192-193), надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 204-205).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 виданим 23 листопада 1981 року міським відділом РАЦС м. Красноармійська Донецької області (а.с. 12).

17 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І. (а.с. 9-10).

Договір укладено з письмової згоди дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_5, що підтверджується її заявою від 17 червня 2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Власенко М.І. (а.с. 143).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири укладений ОСОБА_2 при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, та був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Позивач своїм підписом в договорі ствердила отримання нею до підписання договору грошей в сумі 148 066 грн. Позивач не довела, що помилка при укладанні договору купівлі-продажу дійсно мала місце, та, що вона має істотне значення.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, відповідно до статті 229 ЦК України є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі за № 6-2953цс15, який відповідно до ст. 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Укладаючи оспорюваний договір, сторони в пункті 10 цього договору підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (а.с. 9-10).

Згідно статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували факти, які позивач підтвердила в п. 10 договору купівлі-продажу, нею суду не надано.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири від 17 червня 2015 року недійсним, ОСОБА_2 відповідно до п. 3 частини 2 ст. 119 ЦПК України посилалась на наступні обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги:

- договір купівлі - продажу не відповідає її внутрішній волі, бо маючи на меті продати квартиру, вона не мала наміру продати її саме сину ОСОБА_3, бажала лише уповноважити його на продаж квартири і на час укладання спірного договору їй не було відомо, як оформлюються права представника на вчинення правочинів від імені довірителя;

- вона хибно сприйняла правову природу та предмет спірного договору, тобто вчинила його під впливом помилки;

- договір не спрямований на настання правових наслідків: в пункті 2 договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири вчинено за 148 066 грн., які продавець отримав повністю до підписання договору; однак грошей від ОСОБА_3 вона в зазначеному розмірі не отримувала, про що свідчить відсутність розписки чи іншого документа на підтвердження отримання нею грошей (а.с. 2-4).

Саме доведеність цих обставин і перевіряв суд першої інстанції та відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє і апеляційний суд.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем суду взагалі не надано доказів на підтвердження того, що при укладенні договору мала місце помилка, що маючи на меті продати квартиру, вона не мала наміру продавати її саме сину ОСОБА_3, бажала лише уповноважити його на продаж квартири.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення норм процесуального права в рішенні не зазначено з яких мотивів суд відхилив такі докази, як пояснення позивача та пояснення відповідача ОСОБА_3, не ґрунтуються на законі. Пояснення сторін не є доказами у справі, вони набувають статус доказів відповідно до частини 2 ст. 57 ЦПК України лише у разі, якщо сторони будуть допитані як свідки.

Проте з матеріалів справи встановлено, що ні позивач, ні відповідач ОСОБА_3 як свідки не допитувалися. Ні сторони, ні представник позивача такого клопотання не заявляли, а тому їх пояснення не є доказами у розумінні ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову).

Згідно ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 будь-яких повідомлень щодо суті заявленого позову, зокрема, щодо того, що ОСОБА_2 мала на меті продати квартиру, що вона не мала наміру продавати її саме сину ОСОБА_3, а бажала лише уповноважити його на продаж квартири, що має значення для справи, суду не надали.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 суду пояснили, що позивач мала намір квартиру сину подарувати, а не продати. Проте ці показання свідків не стосуються предмета доказування. Позивач свої позовні вимоги, які викладені в позовній заяві від 12 жовтня 2015 року, тим, що вона мала намір укласти з сином договір дарування, не обґрунтовувала, а тому пояснення цих свідків і не були прийняті судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд першої інстанції встановив, що при посвідченні договору купівлі-продажу текст правочину сторонами, зокрема, позивачем, було прочитано. Крім того, позивач не заперечує, що самостійно підписала оспорюваний договір.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтвердила, що перед підписанням вона текст договору прочитала.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в судовому засіданні при наданні пояснень щодо заявлених позовних вимог змінила обставини, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, стала пояснювати, що вона мала намір спірну квартиру сину, який є відповідачем у справі, подарувати, а не продати і саме з таким наміром йшла до нотаріуса. Про те, що замість договору дарування буде укладено договір купівлі-продажу квартири, син її поставив перед фактом вже у нотаріуса перед укладанням договору. Вона розхвилювалася, однак договір купівлі-продажу підписала, хоча на меті мала бажання укласти договір дарування. Відповідачі у справі - син та невістка вмовили її укласти договір купівлі-продажу, замість договору дарування, мотивуючи тим, що плата за його укладання менше.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» суд повинен з'ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Відповідно до частини 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті.

Проте в матеріалах справи письмова заява позивача про зміну підстав позову відсутня.

І в суді першої, і в суді апеляційної інстанції, а також в апеляційній скарзі позивач посилалася на те, що коли син поставив її перед фактом, що замість договору дарування буде укладено договір купівлі-продажу квартири, вона розхвилювалася, однак договір купівлі-продажу підписала. Вона визнає, що перед підписанням договору купівлі-продажу цей договір читала, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивач помилялася стосовно правової природи правочину.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що укладений договір не відповідає її внутрішній волі, що вона не розуміла правову природу укладеного договору, є недоведеними.

Посилання позивача на свій похилий вік та старчій маразм не заслуговують на увагу.

Згідно паспорту позивач народилася 16 березня 1949 року, тобто на час укладення оспорюваного договору їй виповнилося повних 66 років.

Із спілкування з позивачем в судовому засіданні апеляційним судом встановлено, що вона має вищу освіту, до виходу на пенсію працювала інспектором в податковій інспекції, в своєму віці позивач зберігає бадьорість, ясний розум та добру пам'ять, добре розуміє різницю між договором дарування та купівлі-продажу.

Старчій маразм (дименція, слабоумство) - це розпад особистості, психічний розлад, що з часом призводить до втрати можливостей будь-якого контакту з оточуючими, до втрати елементарних навичок поведінки в усіх сферах життєдіяльності. Це захворювання викликає психічні зміни, які відбуваються в головному мозку, це незворотний процес атрофії.

Діагноз «старчій маразм» може бути встановлений лише психіатром.

Проте докази, що позивач страждає на старчій маразм, в матеріалах справи відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що на обліку у лікаря психіатра вона не перебуває та діагноз «старчій маразм» їй не встановлювали, це написав в апеляційній скарзі адвокат, який готував апеляційну скаргу.

Крім того, в позовній заяві позивач свої позовні вимоги станом здоров'я не обгрунтовувала.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що їй нема де жити, не спростовують висновків суду.

Як в позовній заяві, так і в судовому засіданні та в апеляційній скарзі позивач стверджує, що у всякому разі вона мала намір на відчуження спірної квартири (в позові зазначала, що мала на меті відчуження квартири шляхом продажу, під час пояснень в суді та в апеляційній скарзі - шляхом дарування), а тому її посилання на відсутність житла жодним чином не впливає на доведеність чи недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що покупець до теперішнього часу в органі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, є необґрунтованими.

Право власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2015 року зареєстровано 17 червня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 39216381) від 17 червня 2015 року (а.с. 11) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60073795 від 27 травня 2016 року (а.с. 195 - 197).

Зазначення власником спірної квартири в Реєстрі прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30 травня 2011 року комунальним підприємством «Управління міського господарства» м Красноармійськ (а.с. 195-197) пов'язано з тим, що з 01 січня 2013 року реєстрація прав власності на нерухоме майно в цьому реєстрі припинена, він використовується лише з метою перенесення державним реєстратором прав на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що Міністерством юстиції України 14 грудня 2012 року видано наказ № 1844/5 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2102/22414.

Крім того, з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова "та державної реєстрації". З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину договору купівлі-продажу квартири, тобто скасовано обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини п'ятої ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції Закону України від 04.07.2012 р. № 5037-VI, яка діяла на час нотаріального посвідчення договору 17 червня 2015 року) державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію, тобто одночасно з нотаріальним посвідченням договору, тому відповідно до частини 3 ст. 640 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 11.02.2010 р. № 1878-VI) договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Що стосується доводів позивача про те, що грошові кошти за квартиру вона не отримувала, вони також є недоведеними.

Пояснення позивача та посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі їй гроші за спірну квартиру за договором купівлі-продажу не передавали, про що свідчить відсутність відповідної розписки чи іншого належного документа на підтвердження отримання нею грошей, суперечать пункту 2 договору, згідно якого продаж вчинено за 148 066,00 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків (а.с. 9-10).

Відповідно до частини 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення письмового правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини 2 ст. 58 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про неотримання позивачем грошей за продану нею квартиру відповідно до частини 1 ст. 218 ЦК України, ст. 59 ЦПК України не є допустимими доказами, а тому судом першої інстанції вони і не були відхилені при постановленні рішення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що письмова форма договору купівлі-продажу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-50цс/16 від 24 лютого 2016 року, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто, зазначення в договорі купівлі-продажу про отримання продавцем грошей є доказом передачі грошової суми і наявність додатково розписки чи іншого документа, що підтверджує отримання позивачем грошей, не передбачена законом, посилання позивача на норму частини 1 ст. 545 ЦК України є безпідставним.

Крім цього, неналежне виконання грошового зобов'язання не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин справи, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є особистою власністю позивача і не була придбана в період зареєстрованого шлюбу чи спільного проживання однією сім'єю з чоловіком, по-перше, виходять за межі заявлених позовних вимог.

По-друге, дійсно в матеріалах справи є свідоцтво про реєстрацію 29 грудня 1979 року у міському відділі РАЦС м. Красноармійська Донецької області шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 687 (а.с. 8).

В той же час в паспорті позивача ОСОБА_2 серії ВЕ номер 918470, виданому 30 травня 2003 року Красноармійським МВ ГУМВС України в Донецькій області, на аркуші 10 є штамп про реєстрацію нею шлюбу із ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відділом РАЦС м. Красноармійська 16 серпня 2013 року, актовий запис № 323 (а.с. 150 зв).

Представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 до заперечень на апеляційну скаргу додана довідка Красноармійсмького відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 13 травня 2016 року № 1381/03.2-09.4, згідно якої шлюб, зареєстрований 29 грудня 1979 року, був розірваний 24 січня 2000, актовий запис № 22 (а.с. 202). Позивач факт розірвання шлюбу із ОСОБА_7 в 2000 році підтвердила та пояснила, що 16 серпня 2013 року шлюб між ними був зареєстрований повторно.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача, що позивач з 29 грудня 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення норм частини 1 ст. 65 СК України не залучив до участі у справі іншого співвласника спірної квартири, а саме, ОСОБА_7, тобто вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі, що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 311 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду, не ґрунтуються на законі.

Стаття 311 ЦПК України, в редакції Закону України від 07.07.2010 р. № 2453-VI, стосується підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції передбачені статтею 309 ЦПК України, серед яких така підстава, як суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі, відсутня.

Відповідно до частини 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Посилаючись на п. 4 частини 1 ст. 311 ЦПК України, позивач послалася на редакцію ЦПК України, яка діяла до 30 липня 2010 року.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відповідно до заяви від 17 червня 2015 року ОСОБА_2 ствердила той факт, що відчужувана квартира є її особистою власністю і не була придбана в період зареєстрованого шлюбу чи спільного проживання однією сім'єю з чоловіком, не перебуваючи в шлюбі (а.с. 142).

Чоловіку позивача - ОСОБА_7 достовірно відомо про відчуження спірної квартири позивачем, по цій справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним, він за клопотанням саме позивача був допитаний як свідок, проте клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи не заявляв.

Відповідно до частини 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Станом на час розгляду цієї справи за повідомленням позивача її чоловік ОСОБА_7 договір купівлі-продажу з підстав порушення при його укладенні вимог частини 3 ст. 65 СК України не оспорював.

Крім того, цей довід апеляційної скарги взагалі не стосується заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 11, ст. 303 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи зазначене, відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року залишите без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Л.О. Груіцька

О.В. Осипчук