У х в а л а

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Остапчука Д.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Вінницької районної державної нотаріальної контори Вінницької області, виконавчого комітету Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», треті особи: Реєстраційна служба Вінницького районного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_6, про визнання свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсними свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 виконкомом Якушинецької сільської ради 18 травня 1988 року, та свідоцтво про право на спадщину за законом на цей будинок від 17 липня 2013 року, видане ОСОБА_5

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що вона з народження, а саме із 02 грудня 1949 року проживала з батьками у с. Зарванці Вінницького району Вінницької області. У 1963 році її батьками був збудований будинок по АДРЕСА_1, після чого добудовувались надвірні будівлі. Цей будинок належав її батькам на праві спільної сумісної власності, оскільки був створений спільною працею членів сім'ї.

Після смерті батька у 1970 році вона прийняла спадщину, до складу якої увійшла частину будинку, у якому в подальшому проживали її брат ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_5

Після смерті брата, який помер в 2012 році, вона вирішила оформити свої спадкові права та їй стало відомо, що дружина брата ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка на весь житловий будинок, яке їй було видане на підставі свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на будинок, видане ОСОБА_7 виконкомом Якушинецької сільської ради 18 травня 1988 року на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради народних депутатів № 167 від 23 травня 1987 року.

Вказані свідоцтва є недійсними та такими, що видані всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки у рішенні виконкому Вінницької районної ради народних депутатів № 167 від 23 травня 1987 року відсутнє ім'я ОСОБА_7 у переліку осіб, за якими оформлюється право власності на домоволодіння.

За таких обставин свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на будинок підлягає визнанню недійсним з моменту його видачі та всі подальші дії, які вчинялись на підставі даного свідоцтва, також є недійсними, у тому числі і реєстрація прав ОСОБА_7 за вищевказаним свідоцтвом у ВООБТІ.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував та встановив обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам (ст. 212 ЦПК України) та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з того, що у спірних правовідносинах, які виникли щодо майна, віднесеного до суспільної групи колгоспного двору, спадщина на житловий будинок після смерті батька ОСОБА_4 - ОСОБА_8 не відкрилася, оскільки він був не останнім членом колгоспного двору, і, відповідно, позивач не могла успадкувати після його смерті частину цього будинку.

ОСОБА_5 оформила спадкові права після смерті останнього члена цього двору- свого чоловіка ОСОБА_7 та правомірно отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17липня 2014 року на житловий будинок АДРЕСА_1і підстав для визнання його недійсним немає.

Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження невідповідності оскаржуваного свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок на ім'я її брата ОСОБА_7, рішенню виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів за № 167 від 23 травня 1987 року, на підставі якого це свідоцтво 18 травня 1988 року було видане ОСОБА_7, оскільки це рішення не стосувалося окремих будинковолодінь, а в ньому вказано с. Зарванці, де знаходиться спірне будинковолодіння.

Також ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердженнясвого права на частку у спірному майні на час видачі свідоцтва ОСОБА_7, оскільки як член колгоспного двору, втратила таке право до 15 квітня 1991 року, так як вибула з членів колгоспного двору ще в 1978 році, тому підстав для задоволення позову немає.

Судами правильно застосовано закон, що регулює відносини, які виникли між сторонами (ст. 563 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин), оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 213, 214 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

Д.О.Остапчук

О.В. Попович