АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2636/16 Справа № 205/1610/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» про зобов'язання звільнити за власним бажанням, витребування трудової книжки з зазначенням дати фактичного звільнення та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» (далі - ТОВ «Дніпро-кондитер») про зобов'язання звільнити за власним бажанням, витребування трудової книжки з зазначенням дати фактичного звільнення та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що з 15 лютого 2011 року перебуває з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді начальника складського комплексу.

Вказувала на те, що 28 жовтня 2014 року надала ТОВ «Дніпро-кондитер» заяву про звільнення за власним бажанням, втім надана заява не прийнята та зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції не була.

Зазначала, що 07 листопада 2014 року вона на адресу відповідача рекомендованим листом з оголошеною цінністю направила заяву про звільнення за власним бажанням з 21 листопада 2014 року.

Посилаючись на те, що вказану заяву було отримано уповноваженою особою відповідача 17 листопада 2014 року, проте станом на 05 березня 2015 року трудову книжку повернуто не було, тому просила суд ухвалити рішення, яким розірвати трудовий договір з ТОВ «Дніпро-кондитер»; зобов'язати ТОВ «Дніпро-кондитер» видати заповнену трудову книжку; стягнути з ТОВ «Дніпро-кондитер» заборгованість з заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року по 12 серпня 2015 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до роз'яснень у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституцією України визначено, що будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дніпро-кондитер», працюючи на посаді начальника складського комплексу.

З довідок Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Дніпропетровська від 07 вересня 2015 року №1320 та від 16 липня 2015 року №8498 вбачається, що з січня по вересень 2014 року ТОВ «Дніпро-кондитер» нараховувала ОСОБА_2 щомісячно заробітну плату. З 01 жовтня 2014 року по 12 серпня 2015 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування відомості на ОСОБА_2 відсутні (а.с.30,39).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Пунктом 4 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 3 ст.38 КЗпП України обумовлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

При цьому необхідно враховувати, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року №6-120цс12, 20 лютого 2013 року та 22 травня 2013 року, який в силу ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею вказаного вище закону визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Оскільки відповідач доказів того, що він видав трудову книжку позивачці не надав, суд обґрунтовано зобов'язав його зробити це.

Згідно п.п.1.1,1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. При влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем її заяви про звільнення, вимоги про розірвання трудового договору з ТОВ «Дніпро-кондитер» та зобов'язання ТОВ «Дніпро-кондитер» видати заповнену трудову книжку не можуть бути задоволені.

Посилання ОСОБА_2 на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ТОВ «Дніпро-кондитер», колегія суддів вважає хибним, оскільки даний документ містить лише підпис працівника поштового зв'язку (а.с.5).

Підставами для відповідальності власника або уповноваженого ним органу за ст.117 КЗпП України є наявність факту порушення строків розрахунку під час звільнення та вина власника, проте зазначені обставини в процесі розгляду цієї справи підтвердження не знайшли.

Заборгованість з заробітної плати за період з 01 жовтня 2014 року по 12 серпня 2015 року також не доведена.

При цьому ст.19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями КЗпП України чи інших законів України не передбачено повноваження суду зобов'язувати роботодавця звільнити працівника, оскільки це є виключною компетенцією роботодавця.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Апеляційним судом приймались міри щодо всебічного і повного з'ясування обставин по справі, позивачу роз'яснювалось та надавалась можливість надати належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

Позивачем на підтвердження своїх вимог не надано жодного доказу, а тому колегія судів розглядає справу в апеляційному порядку в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та досліджує докази, які знаходяться в матеріалах справи.

Посилання апелянта на те, що суд не врахував істотних обставин та не дослідив докази є хибним та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.