УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Миколаївської обласної ради, треті особи: Миколаївська обласна державна адміністрація, Департамент освіти, науки та молоді Миколаївської облдержадміністрації, Миколаївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради, про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила встановити факт її постійного проживання, починаючи з 2003 року, у квартирі НОМЕР_1 житлового будинку літ. Б-1, переобладнаного зі складу, розташованого на території Миколаївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 Миколаївської обласної ради (далі - школа-інтернат № 7) по АДРЕСА_1 та визнати за нею право користування цим житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що вона, як працівник школи-інтернату № 7, з дозволу адміністрації з 2003 року проживала в колишньому господарському складському приміщенні школи, що значиться під літерою «Б-1», яке самочинно переобладнане нею із нежитлового у житлове.

ОСОБА_4 вказувала, що іншого житла вона не має. Аналогічним чином у приміщенні «Б-1» проживають ще дві сім'ї, а також у господарському приміщенні «В-1» - три сім'ї, кожна із них у відокремлених квартирах.

Позивачка зазначала, що школа-інтернат № 7 належить до комунальної власності Миколаївської обласної ради, а протягом 2011-2012 років Миколаївська обласна рада та Миколаївська міська рада за погодженням з адміністрацією школи прийняли узгоджені рішення щодо обстеження та встановлення відповідності вказаних господарських приміщень житловим будинкам для безоплатної передачі їх із комунальної власності Миколаївської обласної ради у комунальну власність Миколаївської міської ради з метою наступного закріплення житлових приміщень за особами, з якими фактично було укладено договір найму цих приміщень, які там тривалий період часу проживають, здійснили переобладнання за власний рахунок, проводили ремонти, утеплення, облаштування зручностей; проте фактична передача будівель здійснена не була, а вказані вище рішення відповідних органів місцевого самоврядування були скасовані.

З огляду на вищезазначене ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення Миколаївської обласної державної адміністрації на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що відповідно до ст. ст. 4 - 6 ЖК Української РСР державний житловий фонд включає в себе лише жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян, а відносини, пов'язані із використанням під житло приміщень у нежилих будинках (приміщеннях), не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства незалежно від їх тривалості; при цьому, врахувавши відсутність доказів на підтвердження того, що спірне приміщення має правовий статус житлового або відбулося його переведення із нежитлового фонду в житловий, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

Т.О. Писана