АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5229/2016 Головуючий у І інстанції - Маліновська В.М.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» - Чернікової Любові Ігорівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання недійсними окремих положень договору, застосування реституційних наслідків їх недійсності та зобов'язання провести перерахунок заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-банк» про визнання недійсними окремих положень договору, застосування реституційних наслідків їх недійсності та зобов'язання провести перерахунок заборгованості, обґрунтовуючи тим, що 10 червня 2014 року між ним та банком було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 500490827, відповідно до умов якого банк надав йому кредит на власні споживчі потреби в розмірі 19 956 грн.19 коп. зі сплатою 17,99% річних зі строком повернення 11 грудня 2015 року. Пунктом 2.8.1. Договору банк встановив комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 2,2% за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1. Договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку, який є Додатком № 1 до Договору. Позивач вважає, що встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як комісійна винагорода не відноситься до послуг, оскільки не здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Також зазначене не відповідає пункту 3.6 Правил, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а тому такий пункт договору має бути визнано недійсним. Зазначив, що протягом терміну дії договору він сплатив банку комісію у розмірі 2634,24 грн. Вважає обґрунтованим в рамках застосування реституційних наслідків недійсності окремих положень п.2.8.1. Договору зобов'язати відповідача повернути йому грошові кошти в розмірі 2634,24 грн. шляхом зарахування їх на його рахунок, відкритий відповідачем як для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором. Просить також зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: в стовпчику 5.4. інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 2634,24 грн., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежів для погашення кредиту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 2.8.1. кредитного договору № 500490827, укладеного 10 червня 2014 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_3 В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що рішення є необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначив, що умови укладеного договору відповідають спеціальній нормі - ч.12 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно з якою банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, доказом чого є його підпис у договорі.

В суді апеляційної інстанції представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 червня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500490827 , відповідно до п.2 умов якого ОСОБА_3 отримав в ПАТ «Альфа-Банк» на власні потреби грошові кошти у розмірі 19 956,19 грн. строком до 11 грудня 2015 року з процентною ставкою за договором - 17,99% річних (а.с.4).

Згідно п. 2.8.1. договору відповідач для позичальника встановив комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,2% за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом від суми кредиту. При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана у п.2.3. Розділу №1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживача», а тому визнав п. 2.8.1 кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

За таких обставин, банк не мав права включати до кредитного договору вимогу про сплату позивачем комісійної винагороди за управління кредитом.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на ту обставину, що при укладанні договору, сторони були вільними у своїх волевиявленнях, у виборі умов договору та контрагента. Оскільки позивач погодився із такими умовами договору, підписав його та виконував, то на стадії виконання цей договір не може бути визнаний недійсним в частині п. 2.8.1 .

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15рп/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів( робіт, послуг) зростання добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів ( робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко приймають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману, придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

Навіть при умові, що позивач, як більш слабка сторона кредитного договору в силу своєї необізнаності , підписала умови такого договору та приступила до його виконання, а умови договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживача», то, на думку колегії суддів, вони повинні бути на підставі ст..ст. 203, 215 ЦК України визнані недійсними в частині п. 2.8.1 як такі, що суперечать вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» - Чернікової Любові Ігорівни відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :