Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., КафідовоїО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що для придбання квартири АДРЕСА_1 та її ремонту він позичив у ОСОБА_7 50 000 доларів США, проте оформити цю квартиру на себе не зміг, оскільки у нього була заборгованість за кредитним договором. ОСОБА_5, з якою позивач мав намір створити сім'ю, запропонувала йому оформити спірний договір купівлі-продажу квартири на її ім'я. 13 лютого 2013 року було укладеного договір купівлі-продажу, відповідно до умов якої ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 придбала вказану вище квартиру та цього ж дня зареєструвала у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру на своє ім'я. Позивач зазначає, що насправді покупцем по договору купівлі-продажу квартири є він, оскільки фактично ця квартира була придбана за його кошти і для нього, а вказаний договір у частині, що стосується покупця є удаваною угодою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2013 року недійсним, перевести права та обов'язки покупця за даним правочином на його ім'я, визнати останнього покупцем спірної квартири та визнати за ним право власності на цю квартиру, скасувати державну реєстрацію квартири на ім'я відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимошеною О.В. за реєстром № 2-229, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 недійсним, переведено права та обов'язки покупця за даним договором на ім'я ОСОБА_4 Визнано ОСОБА_4 покупцем спірної квартири за договором, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідченим державним нотаріусом Другої Криворізької нотаріальної контори Дніпропетровської області Тімошиною О.В. 13 лютого 2013 року за реєстром № 2-229. Визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану вище квартиру. Скасовано державну реєстрацію квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року рішення та додаткове рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 13 лютого 2013 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької нотаріальної контори Дніпропетровської області Тімошиною О.В. за реєстром № 2-229, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 80 500 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

13 лютого 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на вказану вище квартиру на своє ім'я.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Судом також встановлено, що у п. 18 договору купівлі-продажу від13 лютого 2013 року продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд, відповідно до норм статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу, і саме на виникнення цих правовідносин була спрямована їх воля. Разом з тим, у п. 18 спірного договору продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що отримання позивачем у борг 50 000 доларів США не може свідчити, що вказані кошти були отримані саме на купівлю спірної квартири, оскільки квартира АДРЕСА_1 було придбано відповідачем за 80 500 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам не підлягає. Також сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру (п. 5 договору купівлі-продаж від 13 лютого 2013 року).

Встановлено, що апеляційний суд, всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, а тому обґрунтовано скасував рішення місцевого суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В. Кафідова