АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/446/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/789/1154/16 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Хома М. В.,

секретар судового засідання - Танцюра О.В.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та третіх осіб комунального підприємства "Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації", Бучацької державної нотаріальної контори про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку і обовязкової частки у спадщині,

ВСТАНОВИЛА:

01.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. Вимоги аргументовано тим, що вона разом із чоловіком ОСОБА_7 побудували житловий будинок в с. Трибухівці, вул. Гоголя, 54, Бучацького району.

ОСОБА_7 без її відома оформив свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок.

04.06.2006 року ОСОБА_7 помер і після його смерті, згідно заповіту, житловий будинок успадкував їх син ОСОБА_8, чим позбавив її права на обов'язкову частку у спадковому майні.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 11.07.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в наслідок спливу строку позовної давності.

Додатковим рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 26.09.2016 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задоволити, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що ОСОБА_7 без відома ОСОБА_1 оформив право власності на будинок, чим позбавив її права власності на 1/2 частину будинку.

04.06.2006 року ОСОБА_7 помер і будинок згідно заповіту успадкував їх син ОСОБА_8, чим позбавив ОСОБА_1 права на частину будинку.

Зазначає, що на момент смерті за ОСОБА_7 не було зареєстровано право власності на спірний будинок.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Підтвердив, що ОСОБА_1 проживала і проживає у спірному будинку.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, апеляційну скаргу заперечила і вказала, що позивач подала заяву про відмову від спадкування ще 02.02.2007 року і не могла не знати про оформлення всього будинку за ОСОБА_8, а тому пропущено строки позовної давності, які і застосовано судом першої інстанції.

Зазначила, що на момент реєстрації права власності ОСОБА_7 функції по реєстрації прав власності здійснювало БТІ, однак дії БТІ не оскаржувалися і не оскаржуються.

Представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечила і просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від КП "Бучацьке РБТІ" і Бучацької державної нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справи у відсутності їх представників.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки позовної давності про застосування яких просив ОСОБА_5 (а.с. 45).

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що 15.12.1976 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 - свідоцтво про шлюб 1-ИД №297784 (а.с. 8).

04.06.2006 року ОСОБА_7 помер - свідоцтво про смерть серії 1-ИД №027866 (а.с. 9).

Після його смерті залишилося спадкове майно в тому числі і житловий будинок по вул. Гоголя, 54 в с. Трибухівці Бучацького району - свідоцтво про право власності від 24.03.2006 року (а.с. 90).

Після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилася за заповітом, який був складений ним 28.01.1999 року (а.с. 29). ОСОБА_7 все майно заповів відповідачу ОСОБА_8

29.11.2006 року ОСОБА_8 подав до Бучацької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 (а.с. 28)

02.02.2007 року ОСОБА_1 подала до Бучацької державної нотаріальної контори заяву, згідно якої вона відмовилася від обов'язкової частки у спадковому майні, претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане на ім'я її сина ОСОБА_8 не мала. Дана заява засвідчена 15.11.2006 року секретарем Трибухівської сільської ради - ОСОБА_9 (а.с. 27).

02.02.2007 року державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_8 (а.с. 30).

На підставі вказаного свідоцтва 06.02.2007 року КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності на житловий будинок по вул. Гоголя, 54, в с. Трибухівці Бучацького району за ОСОБА_8 (а.с. 14).

ОСОБА_8 помер 05.04.2015 року свідоцтво про смерть серії І-ИД №182205.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 вказав, що позивач знала про оформлення всього житлового будинку по вул.Гоголя, 54 с. Трибухівці за ОСОБА_8, оскільки будинок був переданий ОСОБА_8 в іпотеку і працівники ПАТ Державний ощадний банк України починаючи з 2009 року неодноразово приїжджали за вказаною адресою у звязку з невиконанням ОСОБА_8 взятих на себе зобовязань за кредитним договором.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 та те, що ОСОБА_1 знала про оформлення всього будинку за ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_7

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що ОСОБА_1 не могла не знати про оформлення всього житлового будинку за ОСОБА_7, а після його смерті в порядку спадкування за ОСОБА_8, з наступних підстав:

ОСОБА_1 постійно проживала і проживає у будинку по вул. Гоголя, 54 в с. Трибухівці Бучацького району, що підтвердив і її представник в апеляційному суді і не заперечується сторонами;

ні ОСОБА_1 ні її представник не наводять доводів і не представляють доказів того, що ОСОБА_1 проживаючи у будинку не могла знати, що власником будинку був її чоловік ОСОБА_7, а в подальшому син ОСОБА_8;

після смерті ОСОБА_7 01.06.2006 року ОСОБА_1 не маючи правовстановлюючих документів на, її думку належну їй, 1/2 житлового будинку не ставила питання і не вирішувала питання про стан своїх майнових прав та не зверталася у жодні органи з приводу оформлення своїх майнових прав чи оскарження дій відповідних органів, що свідчить про усвідомлення факту оформлення всього будинку за ОСОБА_8 у звязку з відмовою ОСОБА_1 від спадщини згідно заяви та згоди з такими діями;

складаючи заяву про відмову від спадщини (а.с. 27) після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_1 вказувала, що вона є спадкоємцем після смерті чоловіка, отже ОСОБА_1 був відомий обсяг майна на який вона претендувала, який їй міг належати і від якого сама ж відмовилась;

вказувала ОСОБА_1 і про те, що вона не заперечує про оформлення свідоцтва про право на спадщину на ОСОБА_8;

враховуючи відсутність у ОСОБА_1 документів про право власності на, як вона вважає належну їй, 1/2 будинку ОСОБА_1 не могла не знати, що весь будинок оформлений за ОСОБА_7 і не могла не знати, що буде оформлений за ОСОБА_8, оскільки їй розяснені відповідні норми ЦК України (а.с. 27).

ні ОСОБА_1 ні її представник не представляли, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, доказів того, що існували причини з яких ОСОБА_1 не могла знати про оформлення права власності на весь будинок за її чоловіком ОСОБА_7, а в подальшому за сином ОСОБА_8. Доказування вказаного факту грунтується виключно на доводах позивача і не підкріплено жодними доказами;

ні ОСОБА_1 ні її представник, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, не спростовували і не спростували покази свідків, які стверджують, що ОСОБА_1 не тільки мала можливість дізнатися про те, на кого оформлений весь будинок, але і достеменно знала про факт оформлення всього будинку за її сином ОСОБА_8, оскільки будинок був переданий ОСОБА_8 в іпотеку і працівники ПАТ Державний ощадний банк України починаючи з 2009 року неодноразово приїжджали до ОСОБА_1, за вказаною адресою у звязку з невиконанням ОСОБА_8 взятих на себе зобовязань. Свідки надали покази під присягою (а.с 65-66).

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя і був збудований ОСОБА_7 і ОСОБА_1 спільно, з наступних підстав:

як в позові так і в апеляційній скарзі вказано, що ОСОБА_1Г і ОСОБА_7 на відведеній їм земельній ділянці спільно збудували будинок, однак в акті відведення в натурі земельної ділянки (а.с. 10) вказано, що земельна ділянка відведена в с.Дружба, а спірний будинок розташований в с. Трибухівці і доказів того, що с.Дружба в подальшому стало с.Трибухівці матеріали справи не містять;

згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1Г і ОСОБА_7 одружилися 15 грудня 1976, а в довідці Трибухівської сільської ради (а.с. 58) вказано, що ОСОБА_7 проживав у спірному будинку з 1964 року;

доказів про те, хто і коли збудував спірний житловий будинок матеріали справи не містять. На схемі до акта відведення в натурі земельної ділянки (а.с. 11) відображено житловий будинок з господарськими будівлями, що свідчить про відведення земельної ділянки вже під раніше збудований будинок;

право власності ОСОБА_7 на весь спірний житловий будинок належними доказами по справі не спростовано.

Колегією суддів критично оцінюються доводи представника апелянта, що рішенням Трибухівської сільської ради від 20.03.2006 року №42 не вирішувалося питання про право власності ОСОБА_7 з наступних підстав:

вказане рішення до суду першої інстанції, як доказ не подавалося і не досліджувалося судом першої інстанції;

в супереч ст. 131 ЦПК України копія рішення Трибухівської сільської ради подана до суду апеляційної інстанції та в супереч ч.2 ст. 303 ЦПК України не наведено поважності причин не подання такого доказу до суду першої інстанції;

з поданої копії рішення Трибухівської сільської ради не можливо встановити дату - рік вказаного рішення;

ОСОБА_5 просив застосувати строки позовної давності (а.с. 45).

Дана позиція колегії суддів апеляційного суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі 6-2469цс16.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді