Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Эрмаков Ю.В.
Справа № 433/3194/15-ц
Провадження № 22ц/782/423/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів : Заїки В.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського правління юстиції , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції про звільнення майна з під арешту, виключення записів з реєстрів,

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_2 звернувся 07.12.2015 року до суду з позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції про звільнення майна з під арешту, виключення записів з реєстрів.

Свою заяву мотивував тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Луганськ від 25 грудня 2013 року було прийнято рішення на його користь за позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із житлового будинку, позовні вимоги задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 01.03.2012 року, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за вартістю 143 760 ,00 гр. та земельну ділянку, кадастровий номер:441010000:02:037:0050, площею 0,0629 га за вартістю 27 300,00 гр. на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул.. 1-я Трамвайна, 13 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем.

17.01.2014 року позивач звертався до реєстраційної служби Луганського управління юстиції Луганської області про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки іпотеки , але йому було відмовлено у звязку з тим, що на вказано майно є обтяження, згідно постанови державного виконавця було накладено арешт на все майно ОСОБА_3

Оскаржуваним рішенням від 04.03.2016рокув задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, у звязку з чим колегія суддів відповідно до ст. 305 ЦПК України вважає за можливим розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що такі вимоги судом першої інстанції не були виконані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 своєчасно не зареєстрував майно по договору іпотек в державній реєстрації Головного територіального управління юстиції в Луганській обл., а звернувся до названого реєстраційного органу коли було накладено обтяжування на майно по другим борговим зобовязанням по яким ОСОБА_3 має борг по рішенню суду і до сьогодні боргові зобовязання не виконав, суд не має право зняти обтяження зі спірного майна, а також звільнити з під арешту майно іпотеки, на яке накладено арешт і зареєстровано обтяження раніше, чим позивач звернувся до реєстраційної установи про реєстрацію договору іпотеки, у звязку з чим дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Луганськ від 25 грудня 2013 року було прийнято рішення на користь ОСОБА_2 за позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із житлового будинку, позовні вимоги задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 01.03.2012 року, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за вартістю 143760,00 гр. та земельну ділянку, кадастровий номер:441010000:02:037:0050, площею 0,0629 га за вартістю 27 300,00 гр. на якій розташований житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. 1-я Трамвайна, 13 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем.

17.01.2014 року позивач звертався до реєстраційної служби Луганського управління юстиції Луганської області про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки іпотеки , але йому було відмовлено у звязку з тим, що на вказано майно є обтяження .

Також, встановлено, що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного суду Луганського міського управління юстиції в Луганській обл. було винесено постанову про арешт майна боржника від 24.05.2012 року., якою накладено арешт на все майно ОСОБА_4, яке розташовано в м.Луганськ, вул.1 Трамвайна, 13 і постановою від19.06.2013 року винесена постанова про накладення арешту на зазначено майно.

Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження винесено в рамках виконавчого провадження, щодо примусового виконання виконавчого листа №2-2800 виданого 24.04.2012 року Жовтневим судом м.Луганськ про стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ Приватбанк і на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Луганськ від 04.02. 2013року було накладено арешт на все майно ОСОБА_3 про стягнення боргу на користь ОСОБА_5

Отже, враховуючи наведені вище обставини, у позивача виникло право на звернення до суду з відповідним позовом за захистом свого права.

Правовідносини сторін врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а також нормами цивільного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1ст.33 ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1 ст.33 ЦПК України, залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 24 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Однак, позивачем до стягувача та боржника позов не заявлявся і в установленому законом порядку питання про притягнення їх до участі у справі як співвідповідачів судом першої інстанції не вирішувалось. Натомість позов предявлений до неналежного відповідача.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки відмова в задоволенні позову з вказаної підстави не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду з вказаними позовними вимогами, пред'явивши їх до всіх належних відповідачів. А без залучення до участі у справі всіх належних відповідачів суд не вправі був робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог.

З вказаних вище підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених вище підстав. При цьому колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, оскільки це може бути зроблено під час розгляду справи з належними відповідачами.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314,317 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 березня 2016 року скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського правління юстиції, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції про звільнення майна з під арешту, виключення записів з реєстрів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий суддя Єрмаков Ю.В.

Судді : Заїка В.В.

ОСОБА_6