Справа № 361/2436/15-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/2167/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 26 26.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Нагорній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк» про виключення окремих положень з договору про іпотечний кредит, -

встановила:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив виключити п. п. 2.2, 2.6, 5.2.1,5.2.4, 6.3, 7.2 та розділ 4 з Договору про іпотечний кредит № 77.2/СЖ-132.08.1 від 29 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Відкритим Акціонерним Товариством «Родовід Банк» (далі відповідач).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначив, що 29.04.2008 року з відповідачем - ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» уклав договір про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1, відповідно до умов якого, йому було надано кредитні кошти у сумі 809 000 грн. терміном до 29.04.2035 року, під 10,9 % річних, на покращення житлових умов в квартирі розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Однак, умови вищезазначеного договору,а саме:

п. 2.2 (право кредитора на припинення видачі кредиту у разі істотної зміни кон'юнктури кредитного ринку),

п.2.6 (черговість погашення кредиту: сплата комісійної винагороди в разі дострокового погашення кредиту),

п.5.2.1 (вимагати від позичальника належного виконання зобов'язань),

п.5.2.4 (вимога кредитодавця дострокового повернення кредиту),

п.6.3 (зобов'язання позичальника сплатити кредитору комісійну винагороду),

п.7.2 (спори та суперечки в рамках договору вирішуються в судовому порядку за місцезнаходженням кредитора) ,

розділ 4 (дострокове погашення кредиту) є такими, що обмежують права споживача, порушують рівність сторін, є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», такі, що укладені з застосуванням нечесної підприємницької практики. Тому посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» просив виключити їх з іпотечного договору № 77.2/СЖ-132.08.1 від 29 квітня 2008 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що29 квітня 2008 рокуміжВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк»та ОСОБА_2, був укладенийдоговір про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 809 000грн. 00 коп. на строк до 29 квітня 2035 року, зі сплатою 10,9 процентів річних, на умови та в строк, визначеними договором.

Також встановлено та не заперечувалося позивачем, що відповідачем належним чином виконано умови вказаного вище договору та позивач, підписуючи договір, погодивсь на викладені в них умови та почав виконувати покладені на нього договірні зобов'язання, сплачуючи кредит та відсотки за користування наданими йому коштами, що свідчить про його свідоме визнання умов договору.

Згідно п.9 Договору позичальник у повному обсязі розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними.

Також відповідно до Додатка 1 до договору про іпотечний кредит №77.2/СЖ-132.08.1 позивачу було відомосукупну вартість кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, з якими позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Відповідно дост.6 ЦК Українисторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формуютьйого конкретні умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, колегія суддів вважає встановленим, що позивач, як споживач був ознайомлений з правилами та умовами надання банком кредитування.

Так підписанням договору позивач підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства,Закону України "Про захист прав споживачів". Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, останній підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положеньЗакону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку позивача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірного договору.

Позивачем не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача введено у оману при укладенні договору про іпотечний кредит, а також стосовно яких його вибір був несвідомим.

В апеляційній скарзі, позивач посилається на Рішення № 15-рп/2011 Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, в якому було вирішено: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (1023-12) з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: