Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: автокооператив НОМЕР_2 Деснянської районної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, ОСОБА_5, про стягнення коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: автокооператив НОМЕР_2 Деснянської районної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, ОСОБА_5, про стягнення коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у травні 2013 року ОСОБА_4 отримала від нього 4 000 дол. США в рахунок сплати за продаж (передачу) гаража НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові, який, як запевнила вона, входить до складу спадкового майна, яке вона отримала від свого чоловіка шляхом переоформлення прав на гараж в кооперативі після його смерті. Таку ж інформацію позивачу було надано і в адміністрації автокооперативу НОМЕР_2. Однак у вересні 2013 року позивач дізнався, що спірний гараж НОМЕР_1 в автокооперативі належить на праві власності ОСОБА_5, а відповідач незаконно та безпідставно отримала від позивача грошові кошти в розмірі 4 000 дол. США за продаж гаража, який їй не належав. Зазначав, що повернути безпідставно набуті кошти ОСОБА_4 відмовилась, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 113 392 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами у сумі 16 272 грн 48 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 115 грн 92 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторонами не було дотримано форми укладення договору купівлі-продажу гаража, передбаченої ст. 657 ЦК України, що має наслідком його нікчемність (ст. ст. 203, 215 ЦК України), а тому виконання за нікчемним правочином є безпідставним, а отримане у порядку такого виконання майно підлягає поверненню іншій стороні згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що відповідно до розписки про отримання коштів від 12 травня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 500 дол. США в рахунок часткової сплати за продаж (передачу) гаража НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові, за якою ОСОБА_4 виступає в якості продавця (відчужувача). За домовленістю вартість гаража складала 4 000 доларів США. Також розпискою ОСОБА_4 підтвердила, що продаж (відчуження) гаража не порушує права, обов'язки та інтереси інших осіб, в тому числі членів сім'ї.

18 травня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 3 500 дол. США в рахунок повної сплати за продаж (передачу) гаража НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові.

Крім цього, 18 травня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до голови правління АК НОМЕР_2 про виключення її з членів автокооперативу НОМЕР_2 у зв'язку з припиненням членства у Всеукраїнській спілці автомобілістів.

Того ж дня ОСОБА_3 також звернувся до голови правління АК НОМЕР_2 про прийняття його в члени автокооперативу НОМЕР_2 у зв'язку з придбанням недобудованого гаража НОМЕР_1. У цей же день було здійснено переоформлення гаража НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові на ОСОБА_3

У вересні 2013 року ОСОБА_3 отримав вимогу державного виконавця від 16 вересня 2013 року № 11-20/151А/14-4 про виклик до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (далі - ВПВР УДВС Чернігівського МУЮ), з якої йому стало відомо, що у ВПВР УДВС Чернігівського МУЮ знаходиться зведене виконавче провадження № 151А/14(40-4), сформоване 07 жовтня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь стягувачів боргу на загальну суму 3725 936 грн 91 коп. Згідно з довідкою Чернігівського МБТІ за ОСОБА_5 на праві власності зареєстровано гараж НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові на підставі свідоцтва про право власності від 14 листопада 1996 року.

02 жовтня 2013 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС Чернігівського МУЮ було складено акт опису й арешту майна, а саме: гаража НОМЕР_1 в автокооперативі НОМЕР_2 в м. Чернігові, що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 14 листопада 1996 року.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не забороненийцивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отриманеоднією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст.11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

За таких обставин, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, враховуючи те, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, а тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 рокускасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана