Справа № 464/3470/13 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/463/16 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта - ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5, експерта- Королюка Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселеннязадоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано, що заповіт від 13.10.2009 року, яким ОСОБА_8 заповів усе своє майно позивачці є чинним та ніким не оспорюється. Також не надано жодної оцінки заяві ОСОБА_8, в якій він стверджує про розуміння значення своїх дій щодо даруванню квартири, а факт того, що останній заповів свою квартиру ОСОБА_2 та вона в ній зареєстрована спростовують висновки експерта. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників на підтримання та заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що дане рішення суду відповідає вказаним вимогам зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вставлено судом, на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого Четвертою Львівської державною нотаріальною конторою 10 червня 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №2012, ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, виданим Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 24 червня 1999 року, та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 5 листопада 2004 року.

10 червня 1999 року ОСОБА_8 за первісним позовом вчинено заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Четвертої Львівської державної контори ОСОБА_6. за яким він усе майно заповів своєму племіннику ОСОБА_4 Доньку ОСОБА_2 - спадщини позбавив.

В подальшому, 9 грудня 2004 року, ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_4 договір дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №3302.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Із заяви ОСОБА_8 від 22 листопада 2004 року, поданої державному нотаріусу Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, видно, що такий був попереджений про усі можливі наслідки укладення договору дарування, а факт вчинення ним вказаного правочину є усвідомленим та добровільним.

Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 245 від 30 квітня 2014 року, ОСОБА_8 в момент підписання договору дарування, посвідченого нотаріусом 9 грудня 2004 року, хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв ознаки органічного емоційно-лабільного розладу, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Експерт Королюк Я.О. в судовому засідання суду апеляційної інстанції вищевказаний акт підтримав та роз'яснив, що дійсно ОСОБА_8 мав певне відхилення, проте діагноз останнього не відноситься до важких психічних розладів, розлад не позбавляв соціального функціонування, міг виникнути внаслідок гіпертонічної хвороби. В ході експертизи було встановлено, що ОСОБА_8 у 2006 році писав заяву щодо санаторно-курортного лікування, що свідчило про його нормальний психічний стан. Коливань психічного розладу бути не може, без лікування психічний розлад не зникає.

З висновку № 618 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами вказаної справи, складеного 4 червня 2015 року судовим експертом Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз Сех Г.Е., вбачається, що на оригіналі договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 9 грудня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №3302, виконані самим ОСОБА_8 під впливом «природних збиваючих» факторів (хворобливий стан виконавця).

Відтак, колегія суддів вважає. що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати проведені у справі експертизи неповними, неясними, необгрунтованими, чи такими, що суперечить іншим матеріалам справи або викликають сумніви у своїй правильності та враховуючи вищенаведене, вірно встановив, що ОСОБА_8 у момент укладення оскаржуваного договору не перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та те, що заповіт підписав особисто.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, яка йому належить на праві приватної власності на підставі договору дарування від 9 грудня 2004 року, який 11 січня 2005 року зареєстрований у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягом з державного реєстру правочинів.

Крім того, судом встановлено, що в спірній квартирі проживає ОСОБА_2 без надання дозволу на те ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 до Сихівського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задоволено, визнано дії ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, неправомірними, зобов'язано відповідача зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

На виконання постанови суду ОСОБА_2 3 лютого 2015 року знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідною відміткою в будинковій книзі.

Відповідно до ст. 158 ЖК України, користування жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, можливе тільки на підставі договору найму житлового приміщення.

Власник квартири ОСОБА_4 не укладав з ОСОБА_2 жодних договорів, які б давали останній право користуватися належним власнику житлом для проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що заповітом укладеним 13 жовтня 2009 року та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1724 ОСОБА_8 заповів усе своє майно ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки, як вірно встановлено судом, спірна квартира на момент складання заповіту ОСОБА_8 на праві власності вже не належала.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків районного суду не спростовують, оскільки судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав проживає у спірній квартирі, не має права користування цією квартирою, чим порушує право власності ОСОБА_4, а тому остання підлягає виселенню.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, перевіривши законність рішення, в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, з врахування пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, перевіривши подані докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.