Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4518/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 19 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування позову зазначала, що 01 листопада 2011 року був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від неї позику в розмірі 150 000 грн. строком на один рік із виплатою 20% річних за користування коштами. На підтвердження отримання позики відповідачем складено письмову розписку.

Відсотки за користування позикою ОСОБА_2 сплатив за період з 01.11.2011 року по 02.11.2014 року. Однак з листопада 2014 року він ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором позики, на вимоги повернути кошти не реагує.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 320 892 грн., з яких: сума основного боргу - 150 000 грн.; проценти за користування коштами у сумі 30 000 грн.; втрати від інфляції - 126 492 грн.; 3% річних в розмірі 14 400грн.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що ОСОБА_2 виплачував їй винагороду за користування коштами до листопада 2014 року, що свідчить про визнання ним боргу та переривання строку позовної давності. Однак суд першої інстанції уваги на це не звернув та безпідставно відмовив у позові.

Крім того, з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 по поверненню боргу, 02.09.2015 року вона зверталася до правоохоронних органів, що може свідчити про поважність причин несвоєчасного звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджено, що 01.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. Відповідно до вказаного договору позикодавець ОСОБА_1 передала, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у власність 150 000 грн. терміном на один рік із виплатою 20% річних за користування коштами. Тобто строк повернення коштів визначений до 01.11.2012 року.

Зазначені обставини підтверджуються письмовою розпискою ОСОБА_2 від 01.11.2011 року, яку він надав ОСОБА_1 (а.с.7).

Передача ОСОБА_1 коштів у сумі 150 000 грн. ОСОБА_2 не заперечується останнім.

Факт повернення ОСОБА_2 коштів позикодавцю не доведений, будь-які докази про ці обставини в матеріалах справи відсутні.

Заперечуючи проти позову сторона відповідача посилалася на те, що кошти за договором позики ним повернуті позивачу в строк, визначений у розписці, однак відповідні докази про це відсутні і надати їх суду не можливо. Однак вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав про недоведеність відповідачем факту повернення позивачу коштів за договором позики, проте відмовив у задоволенні позову, прийшовши до висновку про пропущення позивачем без поважних причин строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про пропущення позивачем строку позовної давності зроблений без врахування всіх обставин справи та норм закону, що регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1, 5 ст.261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк виконання зобов'язання у даному випадку визначений до 01.11.2012 року (а.с.7).

Відтак, перебіг позовної давності почався зі спливом строку виконання зобов'язання, тобто з 02.11.2012 року та мав закінчитися 01.11.2015 року (ч.5 ст.261 ЦК).

За змістом ч.1, 3 ст.264 ЦК України - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до вимог ст.ст. 57, 64 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обґрунтовуючи доводи про переривання позовної давності позивач посилалася на те, що відповідач відповідно до договору виплачував їй винагороду за користування коштами до листопада 2014 року.

Такі доводи позивача фактично підтверджені письмовими поясненнями відповідача, які останній дав 16.09.2015 року особисто в процесі проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, що відкрито за заявою позивача ОСОБА_1 Ці ж обставини підтверджені постановою слідчого СВ Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 01.12.2015 року про закриття кримінального провадження, матеріали якого досліджені судом в ході апеляційного розгляду справи (а.с.11 матеріалів кримінального провадження №0001276).

Зазначена постанова та її зміст стороною відповідача не оскаржена, була і є чинною.

Тобто, вказаними письмовими доказами підтверджений факт сплати відповідачем позивачу відсотків за користування переданими в позику коштами до листопада 2014 року, а також спростовуються доводи сторони відповідача про те, що відсотки сплачувались лише до закінчення строку виконання зобов'язання (01.11.2012 року).

При цьому, суд не бере до уваги додаткові пояснення відповідача, які долучені до матеріалів кримінального провадження, оскільки вони надані останнім після задоволення судом клопотання позивача про дослідження пояснень відповідача даних ним у вказаному кримінальному провадженні раніше.

Крім того, додаткові пояснення суттєво різняться за своїм змістом з попередніми його поясненнями та не містять підставних обґрунтувань їх зміни (а.с.11, 27 матеріалів кримінального провадження №0001276).

Таким чином, вчинення відповідачем дій по сплаті позивачу відсотків за користування позикою до листопада 2014 року, свідчить про визнання ним свого боргу та обов'язку про його повернення, а також про переривання строку позовної давності, перебіг якого почався заново, а саме з листопада 2014 року (ч.3 ст.264 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_1 подано до суду 14.12.2015 року, тобто в межах строку позовної давності (ст.ст.256, 257, ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК).

Відтак, доводи позивача викладені в апеляційній скарзі про не пропущення строку позовної давності є обґрунтованими.

Враховуючи, що відповідачем факт виконання зобов'язання за договором позики про повернення коштів позивачу не доведений, позов подано в межах строку позовної давності, то колегія суддів визнає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

При цьому, визнає правильним проведений позивачем розрахунок щодо нарахування процентів за користування коштами відповідно до умов договору (20% річних), зокрема за період з листопада 2014 року по листопад 2015 року у сумі 30 000 грн. (відсотки за період з листопада 2011 року по листопад 2014 року відповідачем виплачені). Також, є правильним розрахунок щодо інфляційних нарахувань та 3% річних за період з листопада 2012 року по листопад 2015 року у сумі 126 492 грн. та 14 400 грн. відповідно, що передбачено статтею 625 ЦК України, (а.с.6, 11).

Правильність проведення позивачем розрахунку відповідачем не заперечується та не спростовано.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 150 000 грн. не повернутих коштів за договором позики; 30 000 грн. процентів за користування коштами; 126 492 грн. інфляційних нарахувань; 14 400 грн. 3% річних, а всього 320 892 грн.

Також, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають присудженню з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме по сплаті судового збору при зверненні до суду у розмірі 3 208,92 грн.

Оскільки рішення суду постановлено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, то рішення відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. за договором позики; 30 000 грн. процентів за користування коштами; 126 492 грн. інфляційних нарахувань; 14 400 грн. 3% річних, а всього стягнути 320 892 грн. (триста двадцять тисяч вісімсот дев'яносто дві грн.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 208,92 грн. (три тисячі двісті вісім грн. дев'яносто дві коп.) понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді