Справа № 639/8918/16-ц
Провадження № 2/639/2710/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року суддя Жовтневого районного суду м. Харкова Гаврилюк С.М., розглянувши позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач через свого представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій також просить суд відстрочити йому сплату судового збору у звязку з тим, що 16.06.2014 державним виконавцем ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження, відповідно до якого накладено арешт на грошові кошти ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», а залишок грошових коштів на банківських рахунках ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» є значно меншим, ніж сума, на яку накладено арешт. У звязку з чим позивач не має можливості сплатити судовий збір на день подання позовної заяви.

Відповідно до преамбули Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити їй сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Аналіз вказаних норм ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" свідчить про те, що суд може відстрочити стороні сплату судових витрат, враховуючи її майновий стан.

При цьому особа, яка звертається із відповідним клопотанням, повинна навести обставини, які свідчать про її незадовільне (скрутне) матеріальне становище, та подати суду відповідні докази (документи про рівень доходу позивача; документи про заборгованість перед іншими особами; документи про стягнення заборгованості з позивача в межах виконавчого провадження; документи про наявність утриманців тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та достатніх доказів, які б свідчили про незадовільне матеріальне становище ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» позивачем не надано, в обґрунтування клопотання про звільнення його від сплати судовго збору заявник лише зазначив, що 16.06.2014 державним виконавцем ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження, відповідно до якого накладено арешт на грошові кошти ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», а залишок грошових коштів на банківських рахунках ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» є значно меншим, ніж сума, на яку накладено арешт.Однак, як вбачається з наданої ПрАТ «Лізинг ІТ» довідки за вих. № 623 від 11.10.2016 про вхідні залишки грошових коштів на банківських рахунках станом на 03.11.2016, сума залишку на одному з рахунків позивача становить 12116,38 грн., таким чином клопотання позивача необґрунтоване.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки заявником не надано достатніх доказів щодо підтвердження незадовільного матеріального становища ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», у звязку з чим заявник можливо не здатний сплатити суму судового збору, встановленого законодавством України, суд відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України не вбачає підстав для задоволення необґрунтованої заяви ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій».

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року викладено позицію, відповідно до якої "обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою".

Таким чином, у вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У звязку з наведеним, відмова заявнику у задоволенні необґрунтованої заяви про звільнення від сплати судового збору, як це передбачено законом, а саме ст. 82 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З огляду на вище викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо відмови ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» у задоволенні необґрунтованої заяви про відстрочення йому сплати судового збору.

Керуючись ст. 82 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ :

У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про відстрочення йому сплати судового збору за подачу позовної заяви до Жовтневого відділу виконавчої служби м. Харкова про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.М.Гаврилюк