Ухвала

іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення коштів за депозитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» 100 000 грн банківського вкладу, 15 928 грн 77 коп. нарахованих відсотків, 1 000 грн витрат на правову допомогу та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 08 січня 2014 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір строкового депозитного вкладу «Стандарт», за яким позивачка внесла на рахунок у банку 100 000 грн строком на 366 днів, по 08 січня 2015 року, зі ставкою 19 % річних.

Однак починаючи з квітня 2014 року банк не нараховував та не виплачував відсотки за вкладом і 02 липня 2014 року вона звернулась з вимогою дострокового припинення договору, однак їй було відмовлено.

31 січня 2014 року позивачка звернулася до відповідача та просила повернути кошти, однак до цього часу їх не отримала.

17 липня 2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» 100 000 грн банківського вкладу та 15 928 грн 77 коп. невиплачених відсотків, 1 000 грн витрат на правову допомогу та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

10 листопада 2015 року рішенням апеляційного суду Київської області рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду в частині, у якій рішення суду першої інстанції залишено без змін, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржуються, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України у цій частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого частково погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами виникли відносини за договором строкового банківського вкладу і позивачка внесла на рахунок у банку грошові кошти, однак відповідач не виконує своїх зобов'язань та не повертає позивачці суму вкладу та нараховані відсотки і вона позбавлена права користуватись ними, що порушує її права, умови договору та вимоги чинного законодавства та є підставою для їх стягнення, сплати витрат на правову допомогу та відшкодування завданої у зв'язку з цим моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та відмовляючи у задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив з того, що договором банківського вкладу, укладеним між сторонами, не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Проте погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми банківського вкладу, невиплачених відсотків, витрат на правову допомогу не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 08 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «ПриватБанк» у відділені м. Алушти укладено договір строкового депозитного вкладу № SAMDNWFD0 (вклад «Стандарт»), за яким вона зарахувала на депозитний рахунок у банку грошову суму у розмірі 100 000 грн строком на 366 днів по 08 січня 2015 року включно зі ставкою 19 % за вкладом.

Протягом лютого - березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснював виплату відсотків за вкладом, згідно умов договору.

09 лютого 2014 року зараховано 1 613 грн 69 коп., 09 березня 2014 року - 1 457 грн 54 коп. відсотків за вкладом, однак починаючи з квітня 2014 року відповідач припинив нараховувати та здійснювати виплату відсотків за вкладом.

02 липня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою дострокового припинення дії договору, проте їй було відмовлено.

31 грудня 2014 року позивачка звернулася до відповідача та, вказуючи на те, що не планує продовжувати строк дії договору, просила повернути суму вкладу та сплатити нараховані відсотки.

11 січня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив її про відмову у поверненні банківського вкладу в розмірі 100 000 грн за депозитним договором, мотивуючи це тим, що через політичні події в країні виникли складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих у кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачкою, відповідач не повернув їй суму вкладу у розмірі 100 000 грн та не сплатив відсотків за 10 місяців у сумі 15 928 грн 77 коп.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 207, 1059 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі, яка вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката або іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи (ст. ст. 10, 213-214 ЦПК України) та не перевірив доводів відповідача про те, що позивачка не надала доказів укладення договору банківського вкладу між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки на підтвердження своїх вимог вона надала копію договору, яка не містить відповідних реквізитів, зокрема мокрої печатки юридичної особи, не з'ясував, чи був цей договір укладений у визначеній законом формі та не дослідив його, не перевірив наявності оригіналу договору, не надав цим обставинам відповідної оцінки та не навів відповідних мотивів.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, зокрема їх право подавати докази, зробив передчасний висновок про наявність між сторонами договірних відносин та наявність підстав для стягнення суми вкладу та нарахованих відсотків у зв'язку із невиконанням банком своїх зобов'язань, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув та на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, тому судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми банківського вкладу, невиплачених відсотків, витрат на правову допомогу із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми банківського вкладу, невиплачених відсотків, витрат на правову допомогу та рішення апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року в частині, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми банківського вкладу, невиплачених відсотків, витрат на правову допомогу та рішення апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року в частині, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, - скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко