Справа № 530/1021/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
01.12.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Должко С.Р. при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Зіньківського районного суду в м.Зіньків, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві і просили суд позов задовольнити повністю.
Відповідач в судове засідання не зявився, направив до суду клопотання в якому просить розглянути справу без його участі та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши подані та наявні документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.
Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
В судовому засіданні було встановлено, що в період з 01.08.2011 року по 12.10.2012 року позивач працював у Філії «Гадяцький райавтодор» Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» водієм 1-шого класу вантажного автомобіля КРАЗ.
Наказом № 100 від 12.10.2012 року позивача було звільнено з роботи у звязку із виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України.
При звільненні позивача з роботи відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку при звільненні, у звязку з чим заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.11.2013 року у цивільній справі №530/1946/13-ц, за позовомОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача 2500,00 грн. нарахованої але не виплаченої матеріальної допомоги.
Відповідно частини 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Вказане заочне рішення набрало законної сили 02 грудня 2013 року та було виконано в порядку примусового виконання судових рішень лише 05.08.2014 року, що підтверджується постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області від 26.08.2014 року, про закінчення виконавчого провадження.
За змістом частини 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В даному випадку позивача було звільнено з роботи 12.10.2012 року, а повний розрахунок було проведено лише 05.08.2014 року, в порядку примусового виконання судового рішення, із чого слідує, що фактичний час затримки проведення розрахунку при звільненні має місце в період з 13.10.2012 року по 04.08.2014 року.
Обраховуючи строк затримки розрахунку при звільненні, суд виходить із того, що у 2012 році затримка розрахунку при звільненні становила 80 календарних днів, в період з 13.10.2012 року по 31.12.2012 року, у 2013 році затримка розрахунку при звільненні становила 365 календарних днів, в період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, а у 2014 році затримка розрахунку при звільненні становила 216 календарних днів, в період з 01.01.2014 року по 04.08.2014 року, тобто час затримки проведення розрахунку при звільненні по день проведення фактичного розрахунку складає 661 день.
Посилаючись на розрахунок проведений у відповідності до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р., позивач зазначає, що його середньоденна заробітна плата становила 119,57 грн..
Відповідач у наданому ним запереченні підтверджує, а отже визнає, що дійсно середньоденна заробітна плата позивача обчислена у відповідності до порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р. становила 119,57 грн.
Відповідно частини 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Вирішуючи питання щодо можливості та обґрунтованості застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в заявленому позові, суд спирається на правову позицiю викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 «Про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні», у якій зазначається:
Вiдповiдно до статтi 116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник у день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля предявлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. У разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статтi 117 КЗпП України).
При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статтi 117 КЗпП України вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника.
Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рiшення по сутi спору. Установивши при розглядi справи про стягнення заробiтної плати у звязку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення або в разi його вiдсутностi в цей день наступного дня пiсля предявлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi статтi 117 КЗпП України стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а в разi непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не позбовляє його вiдповiдальностi.
У разi непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмiр належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку пiдлягають задоволенню в повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дiйде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволеннi позову працiвника суд визначає розмiр вiдшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спiрної суми, на яку працiвник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, iстотностi цiєї частки порiвняно iз середнiм заробiтком та iнших конкретних обставин справи.
Отже, право суду зменшити розмiр середнього заробiтку, що має сплатити роботодавець працiвниковi за час затримки виплати з вини роботодавця належних звiльненому працiвниковi сум у строки, визначенi статтею 116 КЗпП України, залежить вiд таких чинникiв: наявнiсть спору мiж працiвником та роботодавцем з приводу розмiру належних до виплати працiвниковi сум за трудовим договором на день звiльнення; виникнення спору мiж роботодавцем та працiвником пiсля того, коли належнi до виплати працiвниковi суми за трудовим договором у звязку з його звiльненням повиннi бути сплаченi роботодавцем; прийняття судом рiшення щодо часткового задоволення вимог працiвника про виплату належних йому при звiльненнi сум у строки, визначенi статтею 116 цього Кодексу.
Разом iз тим при розглядi даної справи необхiдно взяти до уваги i такi обставини, як розмiр недоплаченої суми, iстотнiсть цiєї частки порiвняно iз середнiм заробiтком працiвника, обставини за яких було встановлено наявнiсть заборгованостi, дiї вiдповiдача щодо її виплати.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж працівник у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Судом встановлено, щона момент розгляду даної справи про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, відповідачем було проведено з позивачем повний розрахунок 05.08.2014 року на підставі заочного рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.11.2013 року у цивільній справі №530/1946/13-ц, яке було виконано в порядку примусового виконання судових рішень органами виконавчої служби.
Однак відповідач не надав взагалі ніяких пояснень причин затримки проведення розрахунку з позивачем, як до так і після ухвалення заочного рішення суду, не довів у суді належними та допустимими доказами відсутності у цьому своєї вини, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Згідно абзацу 1 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р.(із змінами та доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Оскільки норма статті 117 КЗпП України передбачає, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку і не містить ніяких застережень чи виключень, суд вважає, що це є саме той, передбачений чинним законодавством випадок, коли нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на відповідне число календарних днів, за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.11.2013 року у цивільній справі №530/1946/13-ц, за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі.
Разом з тим при розглядi даної справи суд також бере до уваги i такi обставини, як розмiр недоплаченої відповідачем суми боргу, який був стягнутий заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 15.11.2013 року і є iстотним у порiвнянні iз середнiм заробiтком працiвника, а також те, що наявнiсть заборгованостi по розрахунку при звільненні заперечувалась відповідачем і була встановлена судом в процесі розгляду справи, а після ухвалення заочного рішення стягувана за рішенням суду сума боргу не була сплачена відповідачем у добровільному порядку і стягувалась в порядку примусового виконання судових рішень впродовж більш ніж восьми місяців з часу ухвалення судового рішення.
Відповідно частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Очевидно що період з 13.10.2012 року по 05.08.2014 року включно становить не 595 днів, а 661 день, а тому суд приходить до висновку про те, що у розрахунку позивачем було допущено помилку щодо кількості днів, в періоді затримки проведення розрахунку при звільненні.
Разом з тим позивач не змінював своїх позовних вимог і не збільшував їх, а тому суд в силу положень ст. 11 ЦПК України не може виходити за межі позовних вимог.
За таких обставин суд приходить до висновку, про те, що немає підстав стягувати з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, по день фактичного розрахунку за період з 13.10.2012 року по 04.08.2014 року включно за 661 день.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки у відповідності до заявлених позивачем позовних вимог та втановлених судом фактичних обставин справи, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток не за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2012 року по 04.08.2014 року, а лише за заявлені позивачем 595 днів затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 13.10.2012 року по 30.06.2014 року.
На основі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 212-223 ЦПК України суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволоти частково.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_2