Справа № 125/1021/16-ц Провадження № 22-ц/772/3601/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Цукровий комбінат» про визнання нікчемного правочину дійсним та права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - товариства з обмеженою відповідальністю «Матеріальні ресурси», на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року,

встановила:

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Цукровий комбінат» про визнання нікчемного правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 2-9).

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 15 квітня 2003 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ТОВ «Цукровий комбінат» передало у власність ОСОБА_2 нерухоме майно: сховище загальною площею 206,7 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Заводська, 15, м. Бар, а ОСОБА_2 зобовязався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, розмір якої відповідно до п. 2.1. даного договору становив 10 000 грн.

За умовами договору зазначені кошти позивач сплатив до каси відповідача до моменту підписання сторонами договору.

Сторони погодили, що обовязок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу покладається на продавця, який також зобовязався провести всі необхідні дії, повязані з виконанням договору протягом місячного строку.

Однак, цього відповідачем не було зроблено. Позивач зазначив, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою посвідчити договір, однак відповідач ухиляється від оформлення договору купівлі - продажу в нотаріальній конторі. За таких обставин, юридично оформити договір купівлі продажу позивач не має можливості. Як наслідок, він позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися придбаним майном.

У звязку із викладеним ОСОБА_2 змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання дійсним нікчемного договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно.

Відповідач у справі в судові засідання не зявлявся. Суд вважав, що відповідач відповідно до ст. 77 ЦПК України є належно повідомленим про час і місце розгляду справи, тому відповідно до ст. 224 ЦПК України розглянув справу у відсутність сторін в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її участі та участі її довірителя.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано нікчемний правочин купівлі продажу нежитлового приміщення «Сховище», загальною площею 206,7 кв.м., що знаходиться за адресою м. Бар вул. Заводська 15, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Цукровий комбінат» дійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нежитлове приміщення «Сховище», загальною площею 206,7 кв. м, що знаходиться за адресою м. Бар вул. Заводська 15.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ТОВ «Матеріальні ресурси» вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та обовязки, оскаржуваним рішенням позбавив його права власності на майно, що використовується господарській діяльності, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника ТОВ «Матеріальні ресурси» ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач у справі ОСОБА_2 та представник відповідача ТОВ «Цукровий комбінат до суду апеляційної інстанції не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 УПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника та вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 15 квітня 2003 року між ТОВ «Цукровий комбінат» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі продажу, предметом якого є нерухоме майно: сховище загальною площею 206,7 кв. м, що знаходиться за адресою вулю Заводська, 15, м. Бар. Ціну зазначеного нерухомого майна сторонами було узгоджено в розмірі 10 000 грн., яку покупець зобовязався сплатити на користь покупця шляхом внесення готівки до каси підприємства до оформлення вказаного договору. У Розділі 3 даного договору сторони узгодили, що обовязок по нотаріальному посвідченню договору покладається на продавця, який зобовязаний провести всі необхідні дії, повязані з виконанням вказаного договору протягом місячного строку.

Районний суд, аналізуючи українське законодавство та норми міжнародних нормативних актів дійшов висновку про те, що зібрані у справі докази підтверджують правомірність набуття права власності позивачем на нерухоме майно, однак таке право оспорюється відповідачем.

Відповідно до висновку суду першої інстанції в силу внесених Законами України від 11 лютого 2010 року та від 09 грудня 2011 року змін до ч. 3 ст. 640 ЦК України позов про визнання договору купівлі-продажу за правилами ч. 2 ст 220 ЦК України не суперечить цій нормі.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції прийшов до переконання, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як вимагає п. 3 ст. 203 ЦК України, позивачем виконано всі передбачені законом умови договору, відтак позов є обґрунтований і підлягає задоволенню.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши такі обставини, невірно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права, прийшов до неправильного та не обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних справ та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи правові підстави заявленого позову, ОСОБА_2 просив суд захистити порушене право в спосіб визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року з тих підстав, що оплатний правочин, а саме купівля-продаж обєкта нерухомого майна, оформлений в простій письмовій формі, фактично відбувся та визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого

посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої

реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є укладеним, коли сторони в належній формі досягли з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину, здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчу вального напису (ч. ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (ч. ч. 1, 2 ст. 210 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Водночас, як розяснив Пленуму Верховного Суду України в п. 13 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Із розяснень, наданих в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені положення Закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 квітня 2003 року між ТОВ «Цукровий комбінат» та ОСОБА_2 не є укладеним і не створює прав та обовязків для його сторін, а норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, момент виникнення права власності за якими відповідно до ст. ст. 640 ЦК України повязується з держаною реєстрацією, і безпідставно застосував до спірних правовідносин матеріальний закон, який не поширюється на вказані правовідносини.

Такий висновок колегії суддів повністю узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12.

Судом першої інстанції при розгляді справи також було порушено норми процесуального права щодо зясування усіх фактичних обставин справи, зокрема не перевірено наявність спору щодо зазначеного обєкту нерухомого майна, та порушення прав та законних інтересів третіх осіб. Розглядаючи справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що в договорі купівлі-продажу відсутні відомості про належність майна продавцю на праві власності, а будь-які інші документи, що підтверджують право власності ТОВ «Цукровий комбінат» на дане майно в матеріалах справи теж відсутні. Судом також не встановлено наявність у ОСОБА_5, який підписав договір від імені ТОВ «Цукровий комбінат» відповідних на те повноважень.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування матеріального або процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, тому залишатись в силі не може та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Матеріальні ресурси»задовольнити.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Цукровий комбінат» про визнання нікчемного правочину дійсним та права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_6

Судді : /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: