Справа № 541/2243/16-ц
Номер провадження 2/541/1092/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 листопада 2016 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

при секретарі - Ніколаєнко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

29 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 25 січня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNH4KP86760040 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 2 384,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязувався в порядку та на умовах визначених договором погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

У порушення умов Договору, Відповідач, свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 19.09.2016 року має заборгованість у сумі 30 688,17 грн.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, було присуджено до стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму в розмірі 13 478, 00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 18 570,68 грн. та понесені позивачем при зверненні з позовом до суду судові витрати.

В судове засіданні представник ПАТ «ПриватБанк» нге зявився. До суду позана заява про рзгляд справи без участі представника.

Відповідач, ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Подав до суду заперечення проти позову, у якому просив відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим кредит Позивачем надається строком на 24 місяці, під відсоткову ставку 2.09% в місяць. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.04.2010 р. вищезазначений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 був задоволений. В подальшому, про іншу заборгованість перед банком йому нічого відомо не було. Він не здійснював жодної проплати по кредиту та заперечує факт внесення на рахунок банку коштів в сумі 302,70 грн. 10.02.2011, 151,35 грн 14.02.2011; 0,14 грн. 24.02.2011 ; 115,68 грн 25.03.2014 відображених у розрахунку заборгованості наданого банком, (а.с. 5-6). Відповідач вказує, що це є умисними маніпуляціями банку з метою поновити перебіг строку позовної давнсоті.

Також вважає, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» викладені щодо стягнення з нього заборгованості за період з 25.05.2010 по 19.09.2016 у вигляді відсотків, пені та штрафів є протиправними посилаючись на те, що позивачем при зверненні з даним позовом пропущенні строки позовної давності, оскільки відповідно до кредитного договору від 25.01.2006. термін виконання зобовязання становить 2 роки (24 місяці) з моменту підписання. Тобто граничний термін виконання становить 25.01.2008 то саме з цієї дати (відповідно до Умов) у Позивача встановлюється термін початку позовної давності. Згідно розрахунку заборгованості наданого Позивачем - нарахування відсотків та пені (з урахуванням рішення Крюківського районного суду від 13.04.2010р.) розпочате з 25.05.2010 р, тому вважає, що граничний термін звернення до суду про стягнення заборгованості у ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 25.06.2015р.

Крім того, позивачем проігноровано ст. 61 Конституції України, відповідно до якої - ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення. Отже сплата штрафу та пені за одне і те саме порушення договірних зобовязань є подвійним застосуванням такого правового наслідку порушення зобовязання, як неустойка, тобто подвійним притягненням (застосуванням заходів) до цивільно-правової відповідальності. Згідно Умов надання кредиту, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобовязання повинне було виконане Позичальником. При цьому Позивачем здійснювалось нарахування неустойки протягом 6 (шести) років, з 25.05.2010р. по 19.09.2016р.

Насамкінець, відповідач посилається у своєму запереченні також на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. А тому відповідач вважає вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором безпідставними.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 25 січня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNH4KP86760040 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 2 384,19 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7). Строк дії договору до 25 січня 2008 року.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязувався в порядку та на умовах визначених договором погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Пунктом 5.4 Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) визначено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязання передаченої п. 5.1, 5.2, 5.3 цих умов здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконане Позичальником.

Кредитний договір між позивачем па відповідачем укладений строком на 24 місяці тобто до 25 січня 2008 року. Тому відовідно до вищевказаного пункту пення повинна нараховуватись протягом 3 років до 25 січня 2011 року, хоча позивачем в розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) пеня нарахована до моменту подачі позовної заяви.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верхового Суду України, сформульованої у постанові від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15, яка у відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, не можна вважати документ, який має бути складовою частиною укладеного між сторонами договору відповідно до ст. 207 ЦК України, складовою частиною фактично укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такий документ не містить підпису позичальника, а також якщо не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме цей документ розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 25 січня 2006 року, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника від 25 січня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У звязку із цим такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 25 січня 2006 року.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним судом України в Ухвалі від 19.10.2016 по справі № 360/1972/15-ц.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Оскільки, позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк», в 2010 року звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, перебіг позовної давності було перервано, а, отже, на наступний день після предявлення позову перебіг позовної давності почався заново.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з даним позовом 29.09.2016 року, тобто через 6 років з моменту початку перебігу позовної давності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду, встановлений законом, який почався в даному випадку в 2010 році.

Саттею 266 визначено, щозі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаного позову у звязку із закінченням строків позовної давності.

Керуючись ст.ст.10, 11, 88, 213-215, 294 ЦПК України, ст. ст. 256, 264, 526, 527, 530, 543, 553, 554, 610, 623, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.А. Городівський