Номер провадження: 22-ц/785/4763/16
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

секретаря Ліснік Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановила:
16.01.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним звільнення її з посади старшого наукового співробітника науково-організаційного відділу військової частини НОМЕР_1 та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу вказуючи, що відповідачем були порушені норми трудового права. Так, роботодавець, належним чином не попередив її про звільнення не менше ніж за два місяці, не запропонував їй наявну вакантну посаду, не отримав згоди профспілкового органу на її звільнення, не перевірив, чи має вона переважне право залишитися на роботі.
Представник військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги не визнав у повному обсязі посилаючись на те, що позивачу не пропонували іншу роботу у військовій частині у зв`язку із відсутністю для цього вакантних посад.

Третя особа у справі - командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі вказуючи, що позивачу не пропонувалася робота заступника командира військової частини із правових питань, оскільки ця посада передбачена лише для військовослужбовця Збройних сил України, але ОСОБА_1 не є військовослужбовцем. Крім того, за своїми морально-діловими якостями позивач не могла бути призначена на цю посаду, оскільки вона в порушення вимог антикорупційного законодавства працювала підлеглою в свого родича у цій військовій частині, та скрила цей факт від командування частиною.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі. Суд поновив позивача на посаді старшого наукового співробітника науково-організаційного відділу військової частини НОМЕР_1 та стягнув заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 11382 грн. 82 коп..

Не погоджуючись із рішенням суду військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати у зв`язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі вказуючи, що вони не доведені позивачем у встановленому законом порядку.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав;

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , поновлюючи її на посаді старшого наукового співробітника науково-організаційного відділу військової частини НОМЕР_1 та стягуючи заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 11382 грн. 82 коп., суд першої інстанції виходив із того, що вона була звільнена з роботи з порушенням трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно п.1ч.1ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Порядок вивільнення працівників встановлений ст.49-2 КЗпП України.
Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому є підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови №9 від 19.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1ч.1ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази в зміні організації виробництва і праці; того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.
У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню ст.235 КЗпП України.
Військовою частиною НОМЕР_1 під час звільнення позивача з роботи вказані норми права дотримані не у повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.03.2015 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до військової частини НОМЕР_1 на посаду старшого наукового співробітника науково-інформаційного відділу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №122 від 29.07.2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого наукового співробітника науково-організаційного відділу.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 за №110 від 03.02.2016 року (т.с.1а.с.102), у військовій частині проводилися організаційні заходи відповідно до спільних директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України щодо зміни штату працівників та військовослужбовців:
1. від 15.07.2015 року №Д-322/1/22 дск до 30.09.2015 року перевести військову частину на інший штат;
2. від 21.08.2015 року №Д-322/1/24 дск до 30.11.2015 року перевести військову частину на інший штат;
3. від 27.11.2015 року №Д-322/1/31 дск до 31.12.2015 року перевести військову частину на інший штат;
4. від 23.12.2015 року №Д-322/1/32 дск до 31.12.2015 року внести зміни в штат 54/028, відповідно до переліку змін до штату (вих. від 28.12.2015 року).
Таким чином, останні організаційні заходи були проведені у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України за №Д-322/1/32 дск від 23.12.2015 року.
Однак ОСОБА_1 була попереджена роботодавцем про звільнення з роботи на підставі п.1ч.1ст.40 КЗпП України ще 30.09.2015 року, тобто у той час, коли невідомо було про посади, які підлягають скороченню, не був затверджений новий штатний розклад, та не було відомо про те, чи буде скорочена посада, яку займає позивач.
В грудні 2015 року позивачу стало відомо про наявність вакансії на посаді помічника командира військової частини з правової роботи, у зв`язку із чим вона подала командиру військової частини заяву про переведення її на цю посаду тимчасово, до прийняття на цю роботу військовослужбовця. Аналогічна пропозиція була висловлена 29.12.2015 року на засіданні комісії щодо працевлаштування працівників, посади яких скорочуються. Комісія також запропонувала командиру військової частини перевести ОСОБА_1 на посаду помічника командира військової частини з правової роботи тимчасово, до призначення на цю посаду військовослужбовця. Але командир військової частини ОСОБА_2 відмовив у переведенні позивача на цю посаду та не запропонував інших посад. Так, на посаду діловода військової частини було призначено працівника із педагогічною освітою (педагог фортепіано і теоретичних дисциплін), незважаючи на те, що ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту та спеціальністю «Правознавство», кваліфікацію магістра, та працює над дисертацією, яка була затверджена науково-технічною Радою військової частини, протокол №5.
Встановлені обставини свідчать про те, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи військовою частиною НОМЕР_1 були порушені вказані вище норми матеріального права. Тому суд першої інстанції правомірно поновив її на посадістаршого наукового співробітника науково-організаційного відділу військової частини НОМЕР_1 .

Приймаючи до уваги, що позивач була звільнена з роботи в порушення норм законодавства про працю, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМУ за №100 від 08.02.1995 року.
Згідно абзацу третього пункту другого вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 22.01.2016 року, її дохід за попередні два місяці склав у жовтні місяці 4148 грн. 35 коп., у листопаді місяці 1964 грн. 53 коп.. Отже, середньоденна заробітна плата позивача за два останніх календарних місяці склала 177 грн. 85 коп., а заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2016 року по 05.04.2016 року склала 11382 грн. 82 коп. (177 грн. 85 коп. х 64 робочих дні).
Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір заробітної плати, яка підлягає стягненню з військової частин НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції вони не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Не ґрунтуються на законі доводи апелянта про те, що вакантні посади після введення нового штатного розкладу повинні заповнюватися лише шляхом проведення конкурсу, оскільки відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. І при цьому працівник, посада якого скорочена, не зобов`язаний проходити конкурс на заміщення посади, яка йому пропонується.
Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення спору між сторонами.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила;
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П. Фальчук

Ю.І. Кравець

О.С. Комлева