Справа №2/359/348/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Саган В.М.,

при секретарі Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, Комунальне підприємство Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації, про визнання договору дарування житлового приміщення недійсним та скасування реєстрації права власності,-

встановив:

На початку листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого, в ході розгляду справи уточнив та просив суд визнати недійсним договір дарування від 05.06.2002 року житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, що був укладений між позивачем та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2247, крім того - скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, що зареєстроване Бориспільським районним бюро технічної інвентарізації 07.06.2002 року, про що зроблено запис в реєстровій книзі за № 1, стор. 67, інвентарна справа №67, крім того виключити запис з електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 березня 2008 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, також поновити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання Реєстраційної служби Бориспільського міскрайонного управління юстиції Київської області внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати..

В обґрунтування вказаних вимог зазначив, в 2002 році позивачу виповнилось 56 років, на той час він вже хворів гіпертонічною хворобою. Проживав окремо від своєї дружини та дочок у власній квартирі АДРЕСА_3. В травні 2002 року до позивача звернулась його донька ОСОБА_5 ( на даний час ОСОБА_2) ОСОБА_6 з пропозицією укласти договір, відповідно до якого він передасть їй у власність вищевказану квартиру, за це вона бере на себе доглядати батька до смерті надаючи йому допомогу по утриманню його особисто та квартири, сплачувати комунальні послуги, іншими. На таку пропозицію позивач погодився і 05.06.2002 року між ними було укладено договір, тексту якого позивач не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися, а донька не допустить щоб батькові було завдано будь-яку шкоду. На протязі перших 5 років, відповідач інколи навідувалась до батька, надавала певну допомогу. Починаючи з 2013 року стан здоровя позивача погіршився, загострились хронічні хвороби. Коштів яких він отримував не було достатньо для належного свого забезпечення та утримання квартири, за комунальні послуги якої він сплачував самостійно. Наприкінці 2014 року, позивач звернувся до відповідача з претензією про те, що вона взагалі не доглядає його, а він за станом здоров'я та похилим віком потребує постійного догляду, на що отримав відповідь про те, що вона не може піклуватись про батька, оскільки їй бракує часу та коштів для надання йому будь - якої допомоги. В свою чергу позивач пригрозив, що якщо відповідач не буде його доглядати, не буде виконувавати умови договору, то він розірве укладений з нею договір довічного утримання, відбере квартиру, щоб передати у власність іншій людині, яка буде його доглядати до смерті. В свою чергу остання пояснила, що це неможливо, оскільки між ними укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, відповідно до якого позивач безоплатно подарував відповідачу вищезазначену квартиру. Наміру чи бажання дарувати, продавати або іншим способом передавати своє єдине житло відповідачу, він не мав, окрім як за договором довічного утримання. З огляду на це позивач вважає, що відповідач діючи навмисне та ціле направлено заволоділа його нерухомим майном, ввівши в оману щодо природи укладеного Договору та надання позивачу допомоги в майбутньому, у зв'язку з чим, на момент укладення спірного Договору позивач в повній мірі не усвідомлював значення своїх дій та не зміг встановити для себе наслідків укладеного правочину, оскільки вважав, що даний Договір є не що інше, як зобов'язання відповідача доглядати його в старості - до самої смерті. Договір ним підписано в наслідок помилки, що має істотне значення при вчиненні правочину, з цих підстав він і звернувся до суду. Крім того зважаючи, що про порушення своїх прав він дізнався лише в 2014 році, просив поновити строк звернення до суду. Крім того, з метою відновлення становища,яке існувало до укладання спірного договору, слід застосувати реституцію, шляхом скасування реєстрації права власності відповідача на вказане нерухоме майно, та подальше відновлення такого права за позивачем.

В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав.

Представник відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі та без участі відповідача, позовні вимоги визнають та проти їх задоволення не заперечують.

ОСОБА_4 особа: Приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, при вирішенні спору покладається на думку суду.

Представник третьої особи: Комунального підприємства «Бориспільське районне бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, заперечень по суті справи не надав..

Суд, дослідив оцінив та проаналізував матеріали справи та прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

За змістом статті 58 Конституції України, передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, приймаючи до уваги дату вчинення правочину, який оспорюється, при розгляді даної позовної заяви суд керується Цивільним кодексом Української РСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР), Цивільно-процесуальним кодексом УРСР в редакції 1963 року (далі ЦПК УРСР), Кодексом про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року (далі КпШС), також і нормами Цивільного кодексу України в редакції 2003 року (далі ЦК України) та цивільного процесуального кодексу України в редакції 2005 року (далі ЦПК України).

Продовжуючи строк звернення позивача до суду, так як строк визнання вказаних правочинів недійсними встановлений чинним законодавством в один рік, суд виходив із загальних принципів ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Дана норма Конвенції, яка є нормою національного законодавства, передбачає право на справедливий і публічний розгляд під час встановлення прав цивільного характеру (п.1 статті 6). Заборона відмови в правосудді, доступність правосуддя, реальність доступу до судових органів. Справедливий розгляд справи, рівного процесуального становища осіб, що беруть участь у справі. Змагальність сторін у процесі. Законність одержання доказів, вмотивованість рішень національного суду. Крім того судом було враховано, той факт, що позивач дізнався про порушення своїх законних прав та інтересів в 2014 році, його похилий вік, а також наявність хронічних хвороб. З цих підстав суд прийшов до переконання, що без продовження строку звернення до суду, не можна повно та обєктивно розглянути спірні правовідносини та винести законне і обґрунтоване рішення.

Судом встановлено, що 05.06.2002 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 2247 (а.с.10).

З копії свідоцтва про одруження серія 1-БК № 231211, виданого повторно Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва слідує, що ОСОБА_5 в результаті укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.20).

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР (який діяв на момент виникнення вказаних правовідносин) - за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

За змістом ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що в травні 2002 році відповідач звернулась до позивача з пропозицією укласти договір, відповідно до якого він передасть їй у власність квартиру АДРЕСА_4, яка належала йому на праві приватної власності. За таку послугу дочка взяла на себе зобов'язання доглядати батька до смерті надаючи йому матеріальну допомогу як грішми так і продуктами харчування, допомагати вести домашнє господарство, утримувати квартиру в належному стані, сплачувати комунальні послуги, іншими засобами та методами піклуватись про батька, на що позивач погодився. Однак після укладення, договору, який на думку позивача він вважав договором довічного утримання, відповідач починаючи з 2014 року самоусунулась від виконання своїх зобовязань по утриманню позивача.

Вказані обставини визнані представником відповідача і не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як розяснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки, необхідно щоб помилка мала істотне значення.

Таким чином, аналізуючи всі встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позивач маючи похилий вік, вади здоров'я, вказане нерухоме майно є його єдиним житлом. Потребуючи постійного стороннього догляду та отримавши згоду відповідача на надання догляду взамін на перехід права власності на належне йому майно і не маючи наміру безоплатної передачі власності за життя, помилявся щодо обставин які мають істотне значення, а саме щодо юридичної правової природи договору дарування, оскільки в нього було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження будинку за своє життя.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість.

Статтею 57 ЦК УРСР визначено, що угода, укладена внаслідок обману ... може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість.

Частиною 1 ст. 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Виходячи з цього суд знаходить, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, яка викривила уяву позивача про зміст правочинів, їх правову природу, що має істотне значення, а тому вказані правочини є недійсними, на що вказує норма ст. 229 ЦК України, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України, так як внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Дана правова позиція викладена також в Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, 04 червня 2014 року та 18 червня 2014 року по аналогічним справам під час розгляду заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України.

Крім того, наслідками визнання правочину недійсним згідно ст. 216 ЦК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є двостороння реституція - повернення сторін у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Таким чином, при визнанні недійсним спірного договору, право власності на квартиру повертається до позивача.

При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868 затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 37 даного Порядку передбачено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є (в тому числі): свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

24.11.2008 року Верховний Суд України підготував узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, яке є чинним на даний час.

В розділі «Застосування правових наслідків недійсності правочину» даний суд відмітив: «Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. (абз. 1)

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. (абз. 7)»

В розділі «Вчинення правочину під впливом помилки» судом визначено, що «Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважаємо, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.»

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також ту обставину, що позивач укладаючи договір дарування квартири від 05.06.2002 року, на підтвердження своїх майнових прав на квартиру, подав нотаріусу, який посвідчував договір, і свідоцтво про право власності на житло, видане Бориспільським управлінням по забезпеченню нафтопродуктами Київської області від 09.03.1994 року № 152, то в даний час у нього не має можливості самостійно поновити зазначене свідоцтво.

В даному випадку, на думку суду, належним засобом відновлення становища, яке існувало до укладення спірного правочину, та забезпечення позивачу гарантованої можливості виконати рішення суду, подавши його до реєстраційної служби, є поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, що узгоджується з положенням ст. 16 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В звязку із повним задоволенням позову з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути понесені останнім судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1461,60 грн. (а.с.2-4).

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 3,10,11,60, 174, 208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 05.06.2002 року житлового приміщення -квартири АДРЕСА_1, виконаний на бланку серії АЕК № 4050158 та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2247.

Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, що зареєстроване Бориспільським районним бюро технічної інвентарізації 07.06.2002 року, про що зроблено запис в реєстровій книзі за № 1, стор. 67, інвентарна справа

№67.

Виключити запис з електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 березня 2008 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2.

Поновити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання Реєстраційної служби Бориспільського міскрайонного управління юстиції Київської області внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) на користь позивача ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1461грн. 60 коп. ( одна тисяча чотириста шістдесят одна грн. 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, в разі якщо сторона по справі не була при оголошенні рішення, то протягом 10 днів з моменту отримання його копії .

Суддя