У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лендфонд», товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Міцар», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Школяренко Оксана Олександірвна, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лендфонд» (далі - ТОВ «Лендфонд»), товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Інтервіамонт» (далі -ТОВ «Інтервіамонт») про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29 вересня

2009 року, укладеного між ним та ТОВ «Лендфонд», визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд».

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 20 серпня 2008 року між ним та ТОВ «Інтервіамонт» укладено договір комісії, на виконання умов якого ним на користь товариства було перераховано 655 500 грн та 500 грн.

Згідно п. 1.1. договору комісії ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язалось укласти від свого імені та за рахунок комітента договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості.

У вересні 2009 року між ТОВ «Інтервіамонт» (покупцем) та ТОВ «Міцар» (продавцем) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

Проте у порушення умов договору комісії ТОВ «Інтервіамонт» не повідомило його про укладення договору купівлі-продажу, а також не передало йому придбану на виконання умов договору комісії від 20 серпня 2008 року нерухомість.

Невиконання обов'язку за договором комісії від 20 серпня 2008 року ТОВ «Інтервіамонт» обґрунтувало наявністю договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лендфонд».

Посилаючись на те, що договір про відступлення права вимоги фактично є неукладеним, оскільки не містить та не визначає такої істотної умови, як ціна договору, а укладений між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд» 16 листопада 2009 року договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості суперечить , загальним ЦК України, засадам цивільного законодавства, оскільки ТОВ «Інтервіамонт» не мало необхідних повноважень на укладення договору, такий договір укладено без його дозволу та без відома, як власника майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, 20 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтервіамонт» укладено договір комісії, відповідно до якого відповідач зобов'язався за дорученням позивача укласти від свого імені і за рахунок позивача договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою:

АДРЕСА_1.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лендфонд» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з п. 1.1 якого позивач відступив, а ТОВ «Лендфонд» набуло право вимоги та обов'язків, що належали позивачу у відповідності до умов договору комісії від 20 серпня 2008 року, зокрема отримати нежилі приміщення, вартістю об'єкта не дорожче 700 000 грн, або отримати грошові кошти, надані позивачем ТОВ «Інтервіамонт» на виконання договору комісії в сумі 655 000 грн.

За положеннями ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідно до п. 2.1. договору відступлення права вимоги право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами у грошовій сумі, яку зазначено в додатковій угоді «Ціна» до даного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 червня

2014 року, встановлено відповідність договору відступлення права вимоги чинному законодавству, що в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

За таких обставин посилання позивача на відсутність підстав у ТОВ «Інтервіамонт» відчужувати майно на користь ТОВ «Лендфонд» є безпідставними.

Під час вирішення спору судами правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
Ю.Г. Іваненко