У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Іваненко Ю.Г., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алла Степанівна, про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що у вересні 2014 року, після смерті його матері

ОСОБА_6, йому стало відомо про приватизацію квартири АДРЕСА_1 на ім'я останньої без включення його, як особи, яка постійно проживає та зареєстрована у квартирі, до кола осіб, які мають право на приватизацію цієї квартири.

Посилаючись на те, що розпорядженням від 16 листопада 1995 року

№ 116, на підставі якого передано у приватну власність ОСОБА_6 зазначену квартиру із подальшою видачею свідоцтва про право власності на вказану квартиру, порушено його право на приватизацію квартири,

ОСОБА_3 просив визнати недійсними зазначене розпорядження, свідоцтво про право власності та договір дарування спірної квартири від

23 січня 2013 року, за яким його мати - ОСОБА_6, подарувала належну їй квартиру відповідачеві ОСОБА_3

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від

31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Укасаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2015 року й ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судами встановлено, що на підставі ордера № 17 від 10 грудня

1979 року виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради у спірну квартиру АДРЕСА_1 було вселено сім'ю

ОСОБА_7 у складі дружини - ОСОБА_6, синів: ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а. с. 13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів від 16 листопада 1995 року № 116 «Про приватизацію державного житлового фонду» спірну квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_6 та видано на його підставі свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 27 березня 1997 рокуна ім'я останньої (а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача - ОСОБА_6, померла (а. с. 8).

Крім того, судами встановлено, що за життя, 23 січня 2013 року, ОСОБА_6 подарувала спірну квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 (а. с. 68).

Із довідки виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради від 21 серпня 2014 року № 1693 убачається, що на день смерті матері сторін - ОСОБА_6, у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_3 (а. с. 16).

Довідка виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради від 12 березня 2015 року № 448, видана про те, що позивач ОСОБА_3 дійсно зареєстрований в АДРЕСА_1, однак фактично проживає по АДРЕСА_2 (а. с. 70).

Звертаючись із вимогою про визнання недійсними та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, позивач посилався на порушення вимогЗакону України «Про приватизацію державного житлового фонду»під час приватизації квартири, оскільки спірна квартира була постійним місцем його реєстрації та проживання, при тимчасовій відсутності за місцем реєстрації його право зберігалось, тому він мав право на її частину, проте у приватизаціїучасті він не брав та згоди на приватизацію не надавав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди дійшли висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту його проживання у спірній квартирі на момент її приватизації, при цьому суди зазначили, що реєстрація в даній квартирі не є обов'язковою умовою набуття права власності в порядку приватизації. Також судами не встановлено умов недійсності оскаржуваного договору дарування в силу ст. 215 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня

1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Виходячи з результатів аналізу вказаних положень у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

За таких підстав висновки судів є передчасними, оскільки обставини щодо місця проживання та збереження права на приватизацію у разі тимчасової відсутності у місці проживання, на які посилається ОСОБА_3, не були з'ясовані належним чином судами попередніх інстанцій і висновку з цього приводу судами не зроблено. Суди фактично не з'ясували підстав звернення з даним позовом, не вирішили питання про поновлення строку звернення до суду, про що просив позивач, та не з'ясували, чи підлягає захисту порушене право позивача.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. ст. 213, 315 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не надавши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від

31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

27 жовтня 2015 рокускасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Маріна Алла Степанівна, про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г. Іваненко

І.К. Парінова

О.М. Ситнік