Провадження №22-ц/784/1041/16
Головуючий у першій інстанції - Кокорєв В.В.
Категорія - 29 Доповідач у апеляційній інстанції - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва

від 18 лютого 2016 року, ухвалене

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року Банк пред'явив до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

27 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 98МГ/2006, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі 44 000 грн. зі сплатою 28 % річних, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2009 року.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави автотранспорту, відповідно до умов якого предметом застави виступив автомобіль марки «Ford Siera», 1991 року випуску, легковий універсал-В, №кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 24 640 грн.

Банк зазначав, що ОСОБА_4 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 23 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 13 945 грн. 20 коп., з яких: заборгованість за відсотками - 8 535 грн. 63 коп.; заборгованість по сплаті пені - 5 409 грн. 57 коп.

На підставі наведеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором вилучити у ОСОБА_3 та передати в заклад банку предмет застави, комплект ключів та свідоцтво про реєстрації транспортного засобу, а також звернути на нього стягнення, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Зазначений позов розглядався судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Розподілено судові витрати.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову Банку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.ст.1048, 1049 ЦК України).

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Згідно з ст.ст.572, 586 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право стягнення на предмет застави. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі (стаття 590 ЦК України).

Статті 19, 20 Закону України «Про заставу» встановлюють, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статті 24-26, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачають, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як то продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_4 був укладений строком до 25 грудня 2009 року кредитний договір №98МГ/2006, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії в розмірі 44 000 грн. зі сплатою 28 % річних, а у разі прострочення - 56% річних за його використання (а.с.9-11).

Сторони договору погодили, що позичальник повинен щомісячно до 25 числа вносити платіж у сумі 2420 грн., остаточно погасивши кредит до 25 грудня 2008 року. При порушенні зазначеного, він повинен сплатити Банку пеню у розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня. Строк позовної давності встановлений тривалістю 5 років.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між Банком та ОСОБА_3 укладено договір застави автомобіля марки «Ford Siera», 1991 року випуску, легковий універсал-В, №кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, у якому сторони визначили вартість предмета застави в сумі 24 640 грн. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором, встановлений у сумі 28 000 грн. (а.с.12-14).

У випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором заставодавець зобов'язався передати предмет застави Банку у заклад за актом прийому-передачі (п.17.10 договору).

Звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя може бути вчинене в тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю (п.22 договору).

ОСОБА_4 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 14 квітня 2008 року рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 23 вересня 2008 року з нього та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь Банку стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором в сумі 25 037 грн. 35 коп., яка складалася з заборгованості за кредитом у сумі 21 312 грн. 20 коп., заборгованості за відсотками у сумі 791 грн.17 коп. та пені у сумі 2 933 грн.98 коп. (а.с.69-70).

З виписки по рахунку позичальника випливає, що 16 січня 2009 року, 08 жовтня 2012 року та 17 жовтня 2012 року він погасив тіло кредиту, а саме 21 312 грн.20 коп. (а.с.74).

З листопада 2009 року по 18 червня 2010 року поручитель ОСОБА_5 сплатила на погашення заборгованості за вищевказаним рішенням суду 4 000 грн. (а.с.200).

Оскільки з часу нарахування заборгованості (14 квітня 2008 року) до часу її погашення з січня 2009 року по жовтень 2012 року проходив певний проміжок часу, Банк продовжував нарахування ОСОБА_4 заборгованості за відсотками та пені, яка згідно з розрахунком Банку станом на 23 грудня 2014 року склала суму 13 945 грн.20 коп., яка складається з заборгованості по сплаті процентів в сумі 8 535 63 коп., які нараховані станом на 17 жовтня 2012 року, та пені в сумі 5 409 грн.57 коп.(а.с.76-77, 244-245).

20 жовтня 2014 року Банк ініціював звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зареєструвавши його в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.15).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд повно і всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку доказам, які були надані сторонами.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 погасив тіло кредиту тільки 17 жовтня 2012 року, то Банк правомірно нарахував йому відсотки з 15 квітня 2008 року по 17 жовтня 2012 року у сумі 8 535 грн.63 коп., а також пеню за неналежне виконання умов договору станом на 23 грудня 2014 року у сумі 5 409 грн.57 коп.

Посилання позичальника та заставодавця на відсутність заборгованості за кредитним договором є хибними.

Згідно з вищевикладеними нормами законодавства Банк наділений правом нараховувати позичальнику відсотки до дня повернення кредиту.

Усі вказані Банком суми заявлені в межах позовної давності, яка становить згідно з договором 5 років. Позовна давність переривалася здійсненням погашення платежів.

Виходячи з того, що позичальник на вимогу Банку не погасив вказані суми, то у кредитора виникло право звернути стягнення на предмет застави, вартість якого була визначена сторонами у договорі.

Відсутність вказаного предмету у заставодавця не впливає на право Банку звернути на нього стягнення. До того ж, заставодавець не мав права передавати предмет застави у користування інших осіб без згоди Банку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: