печерський районний суд міста києва
Справа № 333/7929/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.

при секретарі - Іванові Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України та просила стягнути з відповідачів інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 17 121 грн. 82 коп., три відсотки річних у розмірі 10 612 грн. 81 коп. та 44 779 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2010 року було задоволено її позов до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя та визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати державної та додаткової пенсії позивачу як інваліду 2 групи, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХП (надалі по тексту - Закону № 796) з 22.05.2008 року; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону № 796 з 22.05.2008 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці яка була виплачена у цей період. 16.04.2013р. постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя задоволено частково, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 254-255 КАС України, набрало законної сили. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та фінансування з державного бюджету, що підтверджується відмовою управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя від 17.05.2012 р. № 94/0-9, але при цьому підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 101431грн. 66коп. Використав всі доступні засоби в Україні, в червні 2012 р. позивач звернулася з заявою до Європейського суду з прав людини, щодо визнання порушення державою Україною конвенції зі захисту людини. 18 липня 2013р. Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України», яким було об'єднано заяву позивача №31869/12 до загальних 249 заяв, зазначених в судовому рішенні. 16.08.2013р. постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013р. про виконання державою Україною рішення національного суду. Згідно вимоги державного виконавця №14-78/16 від 16.09.2014р. було встановлено, що держава Україна сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 25.06.2014р., тобто термін невиконання судового рішення склав значний період, а саме: з 30.12.2010 р. по 25.06.2014 р. Позивач також зазначає, що не виконанням судового рішення на протязі 3 років і 6 місяців завдало їй моральної шкоди, оскільки вона отримувала менший розмір призначеної пенсії, яка не відповідає нормам Закону. Звернення до державних органів, та отримання відмов у виплаті суми заборгованості державної пенсії, яка мала виплачуватися згідно до законодавства України, призводила до постійного нервування та переживання.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує.

У судовому засіданні представник відповідача в особі Кабінету міністрів України проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2010 року позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано неправомірними дії відповідача в особі Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 2 групи, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХП (надалі по тексту - Закону № 796) з 22.05.2008 року та зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону № 796 з 22.05.2008 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013р. постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2010 року було скасовано в частині позовних вимог, які стосувались періоду з 22.05.2008 по 09.11.2009 р. та відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

16 серпня 2013 року державним виконавцем ДВС України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 року.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З матеріалів справи вбачається, що у 2014 році позивачу ОСОБА_1 було сплачено заборгованість за судовим рішенням, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2015 року №39399155 де зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2013 року №4105 у розмірі 21 696 грн. 20 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 20 червня 2014 року № 898 сплачена заборгованість національного суду у розмірі 101 431 грн. 66 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 30 вересня 2014 року №6788 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 2 438 грн. 32 коп. Відповідно до рішення суду, позивачу також було сплачено 2 000 тис. євро в якості відшкодування матеріальної чи моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-якого податку.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України на її користь інфляційних витрат та трьох процентів річних не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти вже були виплачені внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини, про що обґрунтовано зазначає у своїх запереченнях відповідач.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, вона також є необґрунтованою, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).

Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 якої передбачено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Позивач не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань Урядом. Більш того, позивачем не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) Уряду вони заподіяні, а тому вказана позовна вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 23, 625, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 84, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Литвинова