У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 18 липня 2016 року, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області віл 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просила скасувати договори дарування від 17 лютого 2016 року, посвідчені приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л.О., за умовами яких ОСОБА_4 подарував садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,621 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на її користь 20 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2015 року розірвано. На даний час в Галицькому районному суді Івано-Франківської області перебуває справа про поділ спільного майна подружжя. Садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,621 га є їх спільною сумісною власністю. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року накладено арешт на дане майно. Однак, відповідач до часу виконання ухвали про накладення арешту 17 лютого 2016 року відчужив майно, подарувавши їхньому сину ОСОБА_2 без її згоди, тим самим унеможливив вирішення спору про поділ майна.

Заочним рішенням Галицького районного суду від 18 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку загальною площею 75 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: сараєм площею 18,1 кв.м., прибудовою 13,1 кв.м. колонкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 лютого

2016 року між ОСОБА_4 та представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л.О.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0621 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Галицький район, с. Бовшів, урочище «Касова гора», кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу

Дзерою Л.О.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 20 000 грн моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від

09 листопада 2016 року заочне рішення Галицького районного суду від

18 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення 20 000 грн завданої моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в чсатині визнання недійсними договорів дарування, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорювані договори суперечать положенням ЦК України, порушують права позивача на володіння спільним майном, укладені без згоди позивача та з метою формального виведення майна із власності задля уникнення його поділу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України,застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Враховуючи зазначене, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини, що сторонам оспорюваних договорів було відомо про належність даного майна подружжю на праві спільної сумісної власності та відсутності згоди другого з подружжя на його відчуження, висновок судів першої та апеляційної інстанції про визнання оспорюваних договорів недійсними є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності застосування положень ст. ст. 215, 216 ЦК України до спірних правовідносин є безпідставними з огляду на відсутність позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 18 липня 2016 року, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області віл 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів дарування та стягнення моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович