Справа № 337/582/16-ц
Провадження № 2/337/577/2016р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Латій В.О.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків у якому просить суд, відповідно до уточнених позовних вимог, надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Єгипет, на строк до одного місяця в період з 22 березня 2016 року до 05 квітня 2016 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, надавши їй право на оформлення всіх, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, документів для виїзду та в'їзду дитини в Україну.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого є донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 01 грудня 2005 року шлюб було розірвано. Донька ОСОБА_3, проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач ОСОБА_2 не приймає участі в розвитку дитини. Аліменти на утримання доньки він не сплачує. В грудні 2014 року вона вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 В січні 2016 року в її сімї виникло питання про сімейний відпочинок за межами країни. Позивачка звернулась до відповідача ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на доньку на відпочинок, про що він пообіцяв сходити до нотаріальної контори для нотаріального засвідчення його згоди на виїзд дитини за межі України. Після вона відповідачу неодноразово телефонувала на мобільний телефон, але він не відповідав. Відповідач, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих, в том числі письмових (усних) аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція колишнього чоловіка і батька доньки, шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує її права.

Позивачка ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає.

Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району у судове засідання не з'явилась, самостійних вимог не заявляє, заперечень не надала.

Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 01.12.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано розірвання шлюбу Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №489, та ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1».

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 27.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №660, та ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1».

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини - дочки позивачки, відсутні.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Позивачка має можливість організувати відпочинок дитини за кордоном, однак відповідач фактично своєю поведінкою перешкоджає позивачці отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон є доцільним, відповідає інтересам і бажанням дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини.

В поза судовому порядку позивачка не змогла отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон.

Суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дитини, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки позивачки за межі України в судовому порядку.

Керуючись ст. 10, 11, 57, 60, 174, 197 ЦПК України, ст.7, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Єгипет, на період з 22 березня 2016 року до 05 квітня 2016 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, надавши їй право на оформлення всіх, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, документів для виїзду та в'їзду дитини в Україну.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Запорізької області, протягом 10 днів.

Суддя: