Номер провадження 22-ц/788/474/16 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: управління обліку, розподілу і приватизації житла, відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк», приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція», комунальне підприємство «Сумижитло», ОСОБА_7, про поновлення строку звернення до суду, визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2014 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження №978 відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 28 березня 1997 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_5

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 04 квітня 1997 року, зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначеної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року задоволено частково касаційну скаргу ПАТ «ПроКредитБанк».

Скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року. Справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року поновлено строк звернення до суду.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження № 978 відділу комунального майна міськвиконкому від 28 березня 1997 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво від 04 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПроКредитБанк» (далі - Банк) посилаючись на недоведеність позивачкою обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

По суті доводить, що позивачка ОСОБА_3 не подала суду належних доказів про те, що вона на час приватизації спірної квартири постійно проживала в цій квартирі та мала право на приватизацію. Наявність у паспорті позивачки штампу про прописку у спірній квартирі з 1991 року, не спростовує відомостей зазначених у довідках органів ЖКГ, приватизації, про те, що позивачка на час приватизації спірної квартири в ній не проживала та була не прописана.

До спірних правовідносин суд першої інстанції неправильно застосував ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не застосував за заявою Банку до позовних вимог строк позовної давності. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що спірна квартира була передана її власниками в іпотеку АТ «ПроКредитБанк» в забезпечення виконання кредитних зобов'язань перед Банком одним із співвласників ОСОБА_6, і те, що на даний час, вже більше п'яти років ОСОБА_6 ухиляється від виконання кредитних зобов'язань, а на спірну квартиру звертається стягнення. Позов є намаганням уникнути звернення стягнення на дану спірну квартиру АТ «ПроКредитБанк».

У судовому засіданні представник ПАТ «ПроКредитБанк» - Хоміч А.А. підтримав доводи апеляційної скарги, а позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 заперечували проти них, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом першої інстанції по суті встановлено, що позивачка ОСОБА_3 (до вступу в шлюб ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_6. Всі разом вони проживали та всі були зареєстровані за адресою АДРЕСА_6, у квартирі 3 житлові кімнати, зокрема позивачка з 1991 року.

28 березня 1997 року розпорядженням № 978 відділу комунального майна міськвиконкому передано у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру за адресою АДРЕСА_5. У відповідності до вказаного розпорядження відділом комунального майна міськвиконкому видане свідоцтво від 04 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162.

Із поквартирних карток, вбачається, що в спірній квартирі ОСОБА_3 була зареєстрована з часу отримання житла у користування, з 09 жовтня 1984 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

На час приватизації спірної квартири, подання до управління обліку, розподілу та приватизації житла міськради документів на її приватизацію здійснювалось не наймачами житла, а спеціалізованою організацією. Серед поданих документів була і довідка про склад сім'ї, в якій позивачка не вказана. Довідка отримувалась у паспортиста в ЖЕУ. Паспортистом також вказано в довідці, що ОСОБА_3 зареєструвалась в квартирі без відома паспортиста, що на час приватизації законом не заборонялось. Отже, в довідці про членів сім'ї, що надавалась на приватизацію, відомості про позивачку не вказані помилково.

Частиною 4 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Встановлено, що приватизацією займалось спеціалізоване підприємство «Ніфертіті», яке і надавало документи до органу приватизації.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У паспорті позивачки зазначено місце реєстрації АДРЕСА_2 з 1991 року. Даних, що вона була зареєстрована за іншою адресою та проживає за іншою адресою суду не надано. На час приватизації спірної квартири ОСОБА_3 постійно проживала в ній, отже мала право на участь в її приватизації, від такої участі письмово не відмовлялася.

Строк звернення до суду позивачкою не пропущено, оскільки про приватизацію квартири вона дізналась лише у листопаді 2013 року, після отримання листа з ДВС про примусову реалізацію квартири, а отже і про порушення своїх прав.

Згідно листа Державного ощадного банку України ПАТ Філія - Сумське обласне управління, ОСОБА_3, що зареєстрована за адресою, АДРЕСА_5, житловий чек не використала. Встановлено, що іншого житла на праві власності (користування) вона не має.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає. Названі обставини доведено ОСОБА_3, тоді як ПАТ «ПроКредитБанк» на порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надало належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Висновки суду по суті спору відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з наступних підстав.

За змістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у взаємозв'язку з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 17 ЦК УРСР, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України), а відтак і право на приватизацію житла.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 63 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

В абз. 1, 2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Так, на підтвердження факту постійного проживання у спірній квартирі на час її приватизації, позивачка надала суду оригінал свого паспорта, в якому є запис про те, що вона з 06 серпня 1991 року і по теперішній час прописана (зареєстрована) в квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.8).

Свідок ОСОБА_10, сусідка позивачки, дала покази суду першої інстанції про те, що вона з 1985 року постійно проживає у вищезгаданому будинкуАДРЕСА_4. У спірній квартирі постійно проживала і проживає ОСОБА_3 зі своїм сином та своїми батьками.

Свідок ОСОБА_11, також сусідка позивачки, суду показала, що позивачка проживала зі своїми батьками та сином в спірній квартирі у 1997 році.

Банк, доводячи фактично, що позивачка у спірній період часу мала інше постійне місце проживання, ніж у спірній квартирі, не надав доказів, які б спростовували зазначені покази свідків та про їх зацікавленість у вирішенні спору на користь позивачки. Заперечення Банку проти позову ґрунтуються на припущеннях щодо можливої обізнаності позивачки про приватизацію квартири, проте такі припущення не є засобом доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 визнали.

Відповідач - виконавчий комітет Сумської міської ради позов не визнав, заяву сторони (відповідача) у спорі про застосування позовної давності, до винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не зробив.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Банк є третьою особою, яка не заявила самостійних вимог щодо предмету спору, а отже з урахуванням вищезгаданих норм законів та положень ст.ст. 27, 35 ЦПК України, заяви, яка б мала правове значення відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, подавати не має права.

Крім того, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги Банку, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва.

Отже, за встановлених обставин, колегія суддів вважає, що визнання вищезгаданими відповідачами позову не призведе до порушення прав та інтересів Банку.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизаційні папери», приватизаційні папери - це особливий вид державних цінних паперів, які засвідчують право власника на безоплатне одержання у процесі приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду. Приватизаційні папери можуть бути лише іменними.

Згідно з ч.1 ст.2 названого Закону, право на одержання у власність приватизаційних паперів мають громадяни України, які проживають на її території, проживають або тимчасово перебувають за її межами у службових справах в період, що визначається Державною програмою приватизації.

Відповідно до частин 2-4 ст. 3 цього Закону, видача громадянам приватизаційних паперів організується відділеннями Ощадного банку України за списками, які складаються місцевими Радами народних депутатів або представництвами України в інших державах, на підставі заяви одержувача та пред'явлення паспорта громадянина України або документа, що його замінює. Порядок видачі приватизаційних паперів встановлюється Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Умови зберігання, обліку та погашення приватизаційних паперів установлюються при їх випуску Національним банком України.

При видачі приватизаційних паперів громадянину в безконтактному електронному носії паспорта громадянина України робиться відповідний запис.

Паспорт громадянина України ОСОБА_3, досліджений в судовому засіданні апеляційного суду, не містить вищезгаданого «відповідного запису».

З повідомлення філії - Сумського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 23 червня 2015 року № 04-10/673 вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (т.2 а.с.201), житловий чек не використала.

Отже, і з цього приводу, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує і наступне.

Так, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Закон не передбачає переліка причин, які можуть бути визнані поважними, проте за його змістом поважними причинами пропуску позовної давності є обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або ускладненим (утрудненим).

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що позивачка своєчасно не звернулась до суду з позовом, оскільки відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не повідомили її про приватизацію квартири, що визнали в судовому засіданні.

Також колегія суддів враховує, що позивачка не була основним квартиронаймачем, жоден з документів наявних в матеріалах справи, що стосуються дій, пов'язаних з приватизацією не містить даних, що позивачка ознайомлена з ними під особистий підпис. Матеріали справи також не містять належних доказів про те, що позивачці було відомо про кредитний договір, договір іпотеки щодо спірної квартири, стороною яких вона не була, а Банк її про ці угоди не повідомляв. Загальновідомим є той факт, що комунальні платежі як за квартиру, що перебуває у комунальній (державній) власності, так і за приватну (приватизовану) квартиру, є рівними. Отже на підставі цих ознак не можна вважати, що позивачка мала би знати про приватизацію спірної квартири відповідачами.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оспорювані розпорядження та свідоцтво про право власності на житло не відповідають вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом ст. 8 цього Закону, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не мають юридичного значення, а тому не впливають на висновки суду по суті спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів також вважає, що відсутні порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -