Справа № 500/4042/16-ц
Провадження № 2/500/2447/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамов А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.М.,

за участю: представника позивача - Арешкіної С.І., відповідача - ОСОБА_2, представника третьої особи - Воробйової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації в інтересах ОСОБА_4, третя особа Ізмаїльська місцева прокуратура Одеської області, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів мотивуючи тим, що відповідач є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини. Батько дитини ОСОБА_5 заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2015р. по справі №500/5696/15-ц позбавлений батьківських прав. Позивач зазначає, що відповідач не може виконувати батьківські обов'язки за станом здоров'я. Малолітнього ОСОБА_4 розпорядженням Ларжанської сільської ради №07-ОД від 31.03.2015р. вилучено з родини у зв'язку з тим, що мати дитини ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в Ізмаїльському туберкульозно-легеневому стаціонарі, та влаштовано до інфекційної лікарні з метою проведення медичного обстеження хлопця. 07.04.2015р. за направленням служби у справах дітей Ізмаїльської РДА малолітнього ОСОБА_4 влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Ізмаїльської РДА. На підставі розпорядження голови Ізмаїльської РДА №23/А-2016 від 16.01.2016р. ОСОБА_4 влаштовано до КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів». За час перебування дитини в інтернатному закладі мати жодного разу не дзвонила, не відвідала сина, не цікавилась його здоров'ям та життям ні в усній, ні в письмовій формі, ніякої допомоги дитині не надавала. Рекомендації лікаря ОСОБА_2 не виконує. За місцем проживання характеризується негативно, має неврівноважений характер, буває агресивна, житлово-побутові умови ОСОБА_2 незадовільні. З наведених підстав позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 та стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття на користь опікуна або державного закладу, в якому перебуватиме дитина.

В судовому засіданні представник позивача Арешкіна С.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Суду пояснила, що відповідач ОСОБА_2 не забрала дитину із КЗ та ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина ОСОБА_4, який на момент розгляду справи знаходиться в КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів». За час перебування дитини в інтернатному закладі до подачі позовної заяви мати жодного разу не дзвонила, не відвідала сина, не цікавилась його здоров'ям та життям ні в усній, ні в письмовій формі, ніякої допомоги дитині не надавала. Тільки після відкриття провадження у справі один раз відвідала дитину. Зазначила, що відповідач є особою, хворою на туберкульоз, а отже сумісне знаходження сина та матері є загрозливим для дитини.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги та обставини позову не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що дійсно хворіє та знаходиться в тяжкому матеріальному стані, але дитину любить та бажає приймати участь у вихованні та утриманні свого сина, та просить повернути їй дитину. Зазначила, що лікування проходила. Не мала можливості відвідувати дитину у зв'язку із тим, що заклад, в ярому він знаходиться, розташований в іншому населеному пункті, та у неї немає достатньо коштів на проїзд. Поїхала до нього та бачилася лише 19.10.2016р. Також не має можливості відлучатися із Ізмаїлу з огляду на те, що живе разом із батьком, який є лежачим інвалідом та вона не може його залишити одного. Раніше не було телефону та вона не могла до нього дзвонити. Декілька разів дитині дзвонив батько позивачки. Також дитину навіщав співмешканець відповідачки, через якого вона передавала подарунки. На даний момент в неї вже є мобільний телефон та вона дзвонить до КЗ та цікавиться життям дитини. Просить не позбавляти її батьківських прав. У закладі повідомили, що не пустять до дитини без відповідної довідки про стан здоров'я.

Прокурор в судовому засіданні позов органу опіки та піклування підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі.

У судовому засіданні був допитаний у якості свідка ОСОБА_7, співмешканець відповідачки. Зазначив, що відповідачка не небезпечна для здоров'я, з огляду на те, що дитина за перші 5 років не захворіла, та й він за багато років не захворів на туберкульоз, проживаючи разом із відповідачкою, про що має довідку із лікарні. Вважає, що дитину незаконно відібрали з їх сім'ї. Зазначив, що він навідував дитину. Відповідачка не мала можливості зв'язуватися із дитиною з огляду на те, що тільки недавно з'явився мобільний телефон, а виїжджати з м.Ізмаїл до м.Кілія не було можливості через матеріальний стан та необхідність доглядати лежачого батька. Відповідачка любить дитину, та бажає самостійно виховувати сина.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення свідка, сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.08.2009р. ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно заочного рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2015р. по справі №500/5696/15-ц батько дитини ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав та з нього стягнути аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.09.2015 року, і до досягнення дитиною повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до розпорядження Ларжанської сільської ради №07-ОД від 31.03.2015р. малолітнього ОСОБА_4 вилучено з родини у зв'язку з тим, що мати дитини ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в Ізмаїльському туберкульозно-легеневому стаціонарі, та влаштовано до інфекційної лікарні з метою проведення медичного обстеження хлопця.

Згідно направлення служби у справах дітей Ізмаїльської РДА від 07.04.2015р. малолітнього ОСОБА_4 влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Ізмаїльської РДА.

Розпорядженням голови Ізмаїльської РДА №23/А-2016 від 16.01.2016р. ОСОБА_4 влаштовано до КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів».

Згідно повідомлення КЗ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» за №10/01-08-2450/2 від 30.12.2015р. у ОСОБА_2 у травні 2013 року був виявлений туберкулезний процес в легенях. 03.06.2013р. ОСОБА_2 була госпіталізована, лікувалася до 19.08.2013р., потім самовільно залишила заклад. З 03.09.2013р. лікування проходила амбулаторно. З вересня 2013р. по січень 2014р. відмовлялася від лікування та не приходила на прийоми до лікаря. Протягом усього 2014 року ОСОБА_2 відмовлялася лікуватися. 02.02.2015р. була доставлена для лікування у тубдиспансер, а 28.02.2015р. самовільно його покинула. У період з 07.03.2015р. по 01.04.2015р. лікувалася стаціонарно та самовільно покинула заклад. 16.10.2015р. ОСОБА_2 була направлена до ОТД №2 м. Білгород-Дністровський на лікування. Батьківські обов'язки ОСОБА_2 виконувати не може із-за стана здоров'я.

Згідно листа КЗ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» від 28.10.2016р. №03/01-04-1924 ОСОБА_2 знаходилась на лікування в обласному протитуберкульозному диспансері №2 м.Білгород-Дністровський з 16.10.2015р. по 26.05.2016р.

Відповідно до листа КЗ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» №05/01-07-1203 від 03.07.2016р. та №03/01-04-1924 від 28.10.2016р. батьківські обов'язки ОСОБА_2 виконувати не може із-за стана здоров'я.

Згідно характеристики, наданої Ларжанівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області від 19.07.2016р. ОСОБА_2 проживає в селі без реєстрації з співмешканцем, ніде не працює, характеризується негативно, має неврівноважений характер, буває агресивна, являється інвалідом ІІІ групи, але ж відмовляється проходити курс лікування у Ізмаїльській туберкульозній лікарні, чим створює загрозу дитині. Своєму сину ОСОБА_4 уваги не приділяє, дитина відстає у розвитку. На теперішній час дитина знаходиться у КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів», мати його не відвідує та не цікавиться ним.

Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 від 19.07.2016 року встановлено, що ОСОБА_2 проживає з співмешканцем по АДРЕСА_1 без реєстрації, у неї відкрита форма туберкульозу, від госпіталізації вона відмовляється, дитини ОСОБА_4 знаходиться у КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів». Умови проживання сім'ї ОСОБА_2 незадовільні, хоч і виконаний косметичний ремонт, наявні невеликі запаси вугілля та дров, є кози.

Згідно Акту КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» від 21.07.2016р. за період перебування у закладі з 01.02.2016р. по 21.07.2016р. малолітнього ОСОБА_4 його мати ОСОБА_2 жодного разу не дзвонила, не відвідувала сина, не цікавилася його здоров'ям та життям ні в усній ні у письмовій формі, ніякої допомоги дитині не надавала.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого Ізмаїльської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього ОСОБА_4 за №01/01-14/1419 від 27.07.2016р. визнано за доцільне та відповідаючим інтересам дитини позбавити батьківських прав відносно її малолітнього сина.

Згідно акту КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» від 26.10.2016р. №78 мати ОСОБА_2 відвідала малолітнього ОСОБА_4 19.10.2016р., пообіцяла ще приїхати. З матір'ю проведено бесіду.

У позовних вимогах позивач у якості підстав для звернення до суду з вказаним позовом зазначає п.1 та п.2 ст.164 СК України.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п.1); ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2).

Як вбачається із матеріалів справи малолітнього ОСОБА_4 вилучено з родини згідно розпорядження Ларжанської сільської ради №07-ОД від 31.03.2015р. та влаштовано до інфекційної лікарні. Згідно направлення служби у справах дітей Ізмаїльської РДА від 07.04.2015р. малолітнього ОСОБА_4 влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Ізмаїльської РДА. Згідно розпорядження голови Ізмаїльської РДА №23/А-2016 від 16.01.2016р. ОСОБА_4 влаштовано до КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів», де він знаходиться по теперішній час.

До поміщення дитини до КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» (31.03.2015р.-16.01.2016р.), позивачка періодично проходила стаціонарне лікування від туберкульозу, що вбачається, із листа КЗ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» №10/01-08-2450/2 від 30.12.2015р. та №03/01-04-1924 від 28.10.2016р., що свідчить про поважність причин невиконання нею у цей період батьківських обов'язків та залишення дитини у закладі охорони здоров'я.

Що ж стосується перебування дитини у КЗ «Кілійська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів», то до цього періоду не можуть застосовуватися положення п.1 ч.1 ст.164 СК України, з огляду на те, що вказана установа не є закладом охорони здоров'я, а є закладом освіти. Отже посилання позивача на наявність підстав для позбавлення батьківських прав згідно п.1 ч.1 ст.164 СК України не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Що стосується посилання позивача на п.2 ч.1 ст.164 СК України, суд зазначає наступне.

Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п.15, 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і не буде відповідати його меті - захисту інтересів дитини, та стимулюванню батьків щодо належного виконання ними своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач дійсно не в повному обсязі виконує свої обов'язки, мало уваги приділяє зовнішньому вигляду та вихованню дитини, не здійснює за нею належний догляд та контроль, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не в достатньому обсязі цікавиться її здоров'ям, не проявляє до неї батьківську увагу та турботу, а також не створив умови для проживання дитини.

Факти зловживання відповідачкою спиртними напоями або наркотичними засобами, або факти її аморальної поведінки, які б перешкоджали нормальному розвиткові дітей, судом не встановлено.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини.

Пунктами 4,5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Поданий позивачем висновок є не достатньо обґрунтованим, не вказані передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Належними і допустимими доказами в передбаченому законом порядку, які б давали беззаперечні підстави для застосування крайнього заходу до матері, як позбавлення батьківських прав, позивач не довів.

При розгляді матеріалів справи суд враховує вимоги ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

В зв'язку з тим, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 розкаялася в тому, що не займалася вихованням та утриманням сина ОСОБА_4 належним чином. Каяття відповідача, його дійсне прагнення займатися вихованням і утриманням дитини свідчить про те, що мати не втратила інтерес до дитини, бажає її виховувати і утримувати. Також, свідок - ОСОБА_7 пояснив, що дитині буде краще з матір'ю. З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає, що в даному випадку, позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 може вплинути на інтереси дитини з негативної сторони.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що відібрання дітей, чи позбавлення батьківських прав відносно дітей за умов недостатності підстав для цього може становити порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, у Рішенні ЄСПЛ по справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року, де констатовано порушення ст. 8 Конвенції і відзначено, що "… Суд ставить під сумнів адекватність відповідної доказової бази для висновку про те, що матеріально-побутові умови дітей були справді небезпечними для їхнього життя і здоров'я … ." (п. 56); " Поза тим, немає свідчень того, що судові органи якимсь чином аналізували, якою мірою стверджувану незадовільність виховання дітей зумовлювала саме непоправна нездатність заявників забезпечувати належну опіку і піклування, а не їхні фінансові труднощі та об'єктивний стан фрустрації, що можна було виправити за допомогою цільової фінансової та соціальної допомоги й ефективного консультування. Щодо фінансових проблем, то роль Суду не полягає в тому, щоб визначати, чи мала сім'я заявників, з огляду на інтереси збереження єдності сім'ї, право на забезпечення їй певного рівня матеріально-побутових умов за державний кошт. Однак це питання потребує обговорення - спочатку на рівні відповідних державних органів, а далі - під час судового розгляду. " (п. 57).

У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв'язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв'язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім'ї, навіть якщо батьки не проживають разом…».

Також зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Позивачем не було надано суду переконливих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і вирішення даного спору можливе тільки у разі позбавлення його батьківських прав

Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що мати розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, бажає приймати участь у вихованні та утриманні дитини та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Більше того, суд також вважає, що обставиною, яка потребує врахуванню при винесенні рішення є те, що відповідач майже постійно з'являлись на судові засідання та категорично заперечувала щодо позбавлення батьківських прав і просила суд надати їй шанс виправитись.

Крім того, суд наголошує на тому, що згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

А як вбачається із листів КЗ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» №05/01-07-1203 від 03.07.2016р. та №03/01-04-1924 від 28.10.2016р. батьківські обов'язки ОСОБА_2 виконувати не може через стана здоров'я.

Також, суд зазначає, що незважаючи на посилання позивача на те, що відповідача ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, будь-яких матеріалів щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей» в підтвердження зазначеного не складалося, докази зворотного суду не надано.

Також, судом встановлено, що житлово-побутові умови сім'ї відповідачки є незадовільними, проте такі умови життя виникли через їх поганий матеріальний стан.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу на нього як позбавлення батьківських прав. Суд вважає, що відповідачка винна в тому, що не приділяла достатньої уваги догляду та вихованню сина ОСОБА_4, але в зв'язку з тим, що ніхто не застережений від неправильних вчинків, однак кожен при цьому має право на виправлення своїх вчинків, дитина має знати своїх батьків, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову органу опіки та піклування та попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання сина, передбачені сімейним законодавством в повному обсязі.

Також суд відмовляє й у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини на користь опікуна або державного закладу, з огляду на те, що вказана вимога є похідною від вимоги про позбавлення батьківських прав, у задоволенні якої судом відмовлено. Крім того, позивач просить суд стягувати аліменти на користь опікуна або державного закладу, в той час як рішення суду повинне бути чітким та не може допускати різного трактування або вибору поведінки особи, на яку покладаються певні обов'язки. Також, не надано доказів наявності у дитини опікуна, на користь якого можуть стягуватися аліменти, та не можливо встановити період, у який дитина буде знаходитися у відповідному державному закладі, для здійснення висновку про доцільність стягнення аліментів на користь цього закладу та під ставність знаходження дитини у визначеному закладі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації в інтересах ОСОБА_4, третя особа Ізмаїльська місцева прокуратура Одеської області, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством.

Покласти на органи опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків щодо виховання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2016р.

Суддя: А.С.Адамов