Номер провадження: 22-ц/785/342/16
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Процик М.В.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.03.2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 отримала 100000 доларів США з оплатою по процентній ставці 14% річних до 26.03.2017 року. В подальшому із нею укладалися додаткові угоди, якими строк виконання зобов'язання був змінений до 26.03.2027 року.

Виконання кредитного договору забезпечено договором іпотеки від 26.03.2007 pоку, а також договорами поруки № 58/10 01.11.2006 року між банком та ОСОБА_4, з додатком № 1 від 13.09.2011 року до договору поруки, а також № 501/07 26.03.2007 року між банком та ОСОБА_3, з додатком № 1 від 13.09.2011 року.

Згідно п. 2.1. Договорів поруки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов'язалися відповідати по Кредитному договору як солідарні боржники з ОСОБА_2 у разі невиконання останнім зобов'язань по кредитному договору. В зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань по кредитному договору рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.05.2014 року у справі № 523/3168/14-ц на користь банку стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору у розмірі 711565,63 грн. Оскільки заборгованість по кредиту не погашається, відсотки за користування не сплачуються, у зв'язку з чим банк вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по відсоткам, оскільки відсотки що були стягнуті рішенням Суворовського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року були нараховані станом на 26.02.2014 року. Станом на 11.12.2014 року заборгованість складає 396612,59 гривень, з яких: 932,76 доларів США, що еквівалентно 14618,49 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума строкової заборгованості по відсоткам; 5642, 08 доларів США, що еквівалентно 88424,37 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 293569, 73 гривень - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу та відсоткам за період з 26.02.2014 року по 11.12.2014 року.

ОСОБА_2 звернулася із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 26.03.2007 року був укладений кредитний договір №16к-101, відповідно якому позивачеві без виконання вимог закону «Про захист прав споживачів», без надання інформації про повну вартість кредитних ресурсів відповідачем в якості споживчого кредиту були перераховані валютні кошти за придбану 3-х кімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Загальна вартість кредитних коштів приблизно при умовах своєчасного погашення платежів відповідно графіку платежів складала не менш 200000 доларів США, про яку не було відомо позивачу, як споживачу кредитних коштів. Окрім того, позивач при укладенні договору всупереч вимогам чинного законодавства не був сповіщений відповідачем про загальну вартість кредитних коштів з додатковими витратами по нотаріальному оформленню документів, які вимагались відповідачем, по страхуванню предмету іпотеки, по нотаріальному оформленню договору іпотеки, по проведенню експертної оцінки предмету іпотеки, по сплаті комісійних винагород, по страхуванню життя позичальника та страхуванню життя поручителів за кредитним договором, про можливість несення інфляційних ризиків і ризиків по знеціненню національної валюти відносно кредитних коштів в іноземній валюті. Оскільки умовами договору порушено баланс прав та обов'язків сторін договору, банку надано переваги шляхом збагачення відповідача за рахунок позичальника у вигляді отримання штрафних санкцій в розмірі, який перевищує розмір визначений законодавством, а також за рахунок надмірного нарахування відсотків за користування кредитними ресурсами без права їх першочергового або пропорційного погашення в порівнянні з нарахованими відсотками, просила визнати недійсним кредитний договір, а також договір іпотеки та поруки, так як недійсність основного зобовязання тягне недійсність зобов'язань на його забезпечення.

Ухвалою суду від 31.03.2015року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.07.2015 року задоволено частково позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» 932,76 доларів США, що еквівалентно 14618, 49 гривень за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума строкової заборгованості по відсоткам; 5642,08 доларів США, що еквівалентно 88424,37 гривень за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума простроченої заборгованості по відсоткам. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» 932,76 доларів США, що еквівалентно 14618,49 гривень за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума строкової заборгованості по відсоткам; 5642,08 доларів США, що еквівалентно 88424,37 гривень за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2014 року за 1 долар - 15,6723 гривень - сума простроченої заборгованості по відсоткам.

Позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управлення «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення пені у розмірі 293569,73 гривень за прострочення заборгованості по основному боргу та відсоткам за період з 26.02.2014 року по 11.12.2014 року - залишено без задоволення.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» сплачений судовий збір в розмірі 1030 гривень 42 копійки, тобто по 343 гривні 47 копійок з кожного.

Позовні вимоги ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору №16к-101, укладеного 26.03.2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, а саме п. 6.1., 6.2., 7.1. - залишено без задоволення.

Додатковим рішенням від 24.11.2015 року відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним кредитного договору від 26.03.2007 року, визнання недійсним іпотечного договору від 26.03.2007 року з додатком від 23.09.2011 року, визнання недійсним договору поруки №58/10 від 21.09.2010 року та договору поруки №501/07 від 26.03.2007 року.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 14.07.2015 року та ухвалу суду про об'єднання справ в одне провадження скасувати, справу в частині позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору направити на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині позовних вимог - зупинити провадження до розгляду позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору.

Із апеляційною скаргою на додаткове рішення суду звернувся ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 26.03.2007 року був укладений кредитний договір №16к-102, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 100000 доларів США, з оплатою по процентній ставці 14% річних, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ці грошові кошти у строк до 26.03.2017 року відповідно до п. п. 2.1., 3.2. Кредитного договору.

Кошти видавалися банком на придбання трьох-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, до кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_2 були укладені додаткова угода №1 від 21.08.2010 pоку, додаткова угода №2 від 13.09.2011 року та додаткова угода №3 від 29.08.2013 року.

Відповідно до п. 3.2. кредитного договору зі змінами, внесеними в цей пункт додатковою угодою №3 від 29.08.2013 року ОСОБА_2 зобов'язалася повністю повернути кредитні ресурси, отримані за кредитним договором до 26 березня 2027 pоку, шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.

Також, ОСОБА_2 зобов'язалася щомісяця, в термін з 1 до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за кредитним договором становить 846 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості, викладеного у додатку №1 до додаткової угоди №3 від 29.08.2013 р. до кредитного договору.

Як вбачається з п. 4.1. кредитного договору, зі змінами, внесеними додатковою угодою №2 від 13.09.2011 року ОСОБА_2 зобов'язалася також щомісяця в строк з 1 по 10 число здійснювати погашення нарахованих та прострочених відсотків, які є на рахунках на дату укладання цієї додаткової угоди, згідно додатку №2 до вищевказаної додаткової угоди.

Крім цього, за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів по кредитному договору ОСОБА_2, згідно п. 6.1. кредитного договору зобов'язана сплатити пеню із розрахунку 1% (один відсоток) від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Згідно з п. 3.4. кредитного договору, банк має право зупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії кредитного договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них неустойки відповідно до умов кредитного договору, зокрема, якщо: позичальник в період дії кредитного договору порушував будь - які умови цього договору, у тому числі: позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом або процентам, відповідно до п. п. 3.2, 4.3, 4.4. кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язання між позивачем та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений 26.03.2007 p. нотаріально, за яким ОСОБА_2 надала в іпотеку банку квартиру № 62, загальною площею 63,1 кв. м., за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 56 корп. 3.

У зв'язку з проведенням реструктуризації заборгованості по кредитному договору, до вищевказаного іпотечного договору 23.09.2011 року між банком та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір, яким були внесені відповідні зміни до іпотечного договору.

Крім цього, на забезпечення повернення коштів 01.11.2006 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 58/10, з додатком № 1 від 13.09.2011 року до договору поруки, за яким ОСОБА_4 виступив поручителем перед банком.

На забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 26.03.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №501/07, з додатком № 1 від 13.09.2011 року до договору поруки, за яким ОСОБА_3 виступив поручителем перед банком.

У зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань по кредитному договору після проведення реструктуризації позивач звертався до суду про стягнення боргу і рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.05.2014 року у справі № 523/3168/14-ц на користь позивача стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору розмірі 711565, 63 гривень.

Однак, станом на час розгляду справи заборгованість по кредиту не погашена, в зв'язку з чим виник борг за період з 21.05.2014 року по 11.12.2014 року у вигляді: 932,76 доларів США строкової заборгованості по відсоткам; 5642,08 доларів США сума простроченої заборгованості по відсоткам; 293569,73 гривень - пені за прострочення заборгованості по основному боргу та відсоткам за період з 26.02.2014 року по 11.12.2014 року.

Частково задовольняючи позов про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з встановлення факту невиконання зобов'язання, та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору та договорів поруки - з безпідставності вимог.

Колегія суддів погоджується із висновками суду частково, виходячи з наступного.

Встановлено судом, не заперечується відповідачами, що рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21.05.2014 року у справі №523/3168/14-ц про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованості по кредитному договору розмірі 711565,63 гривень не виконане.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишаються невиконаними.

Предметом спору у цій справі є стягнення процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту і користування грошима, що передбачено законом, про що відповідним чином роз'яснено у п.17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення боргу з боржника ОСОБА_2

Розрахунок боргу свідчить про те, що борг виник поза межами періоду стягнення за рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21.05.2014 року, на підтвердження чого є наявними матеріали справи справі №523/3168/14-ц, предметом спору у цій справі є вимоги, які виникають із факту невиконання зобов'язання з повернення коштів, а тому доводи про подвійне стягнення та припинення правовідносин є неспроможними.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання угод недійсними, оскільки правові підстави для цього відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми права, пославшись на наслідки ст.ст.15,23 Закону «Про захист прав споживачів» замість застосування ст.18 Закону, на суть виниклих правовідносин не впливає, оскільки факту несправедливості умов договору не встановлено, відтак і підстави для задоволення позову відсутні.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, і умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З договору кредиту, додатків до нього, які підписані ОСОБА_2, видно, що у кредитному договорі зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови, до договору та додатків додані графіки, підписані боржником.

Отже, позичальник була ознайомлена із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

У додатковій угоді до кредитного договору зазначено, що підписанням додатку до договору, позичальник погоджується із умовами кредитування у кредитному договорі, додатками до нього, визнає та підтверджує, що надана банком та викладена у кредитному договорі від 26.09.2011 року та додатку до нього інформація щодо умов надання кредиту є повною, вичерпною та зрозумілою для позичальника, не створює для позичальника будь - яких перешкод для належної та у повному обсязі реалізації своїх прав та виконання своїх обов'язків за кредитним договором та не створює підстав для завдання позичальнику будь - якої можливої моральної чи матеральної шкоди у випадку реалізації зазначених умов надання кредиту та регламентації цих умов у кредитному договорі (а.с.17-19,т.1).

Таким чином, при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, позивач засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом; не оскаржував й не порушував питання про розірвання кредитного договору, виконував умови договору, сплачуючи кредитні кошти, а отже, не вважав його умови несправедливими.

Більш того, ОСОБА_2 неодноразово підписувала додаткові угоди щодо змін в зобов'язанні, а отже, в кожному випадку оцінювали змінені умови порівняно із попередніми, не оскаржувала їх до часу пред'явлення вимог банком про невиконання зобов'язання, відтак правові підстави для задоволення позову про визнання угод недійсними відсутні.

Відсутність правових підстав для визнання недійсними основного зобов'язання не дає підстав для задоволення вимог про визнання недійсними угод на їх забезпечення.

Не спростовують правильність висновків суду доводи апеляційної скарги про те, що судом незаконно об'єднано в одне провадження різні позовні вимоги, зокрема, банку про стягнення боргу та ОСОБА_2 при визнання договорів недійсними, оскільки на зміст виниклих правовідносин по суті такі процесуальні дії не впливають.

Правовідносини між сторонами виникли із договорів кредиту, поруки та іпотеки, є взаємопов'язаними, відтак перешкод для їх сумісного розгляду не існувало, і об'єднання чи роз'єднання позовів є правом суду першої інстанції відповідно до ст.126 ЦПК.

Ухвала суду про об'єднання в одне провадження позовів не може бути предметом окремого оскарження в силу вимог ст.293 ЦПК, тому її законність перевіряється у якості доводів апеляційної скарги на рішення суду. Крім того, діючим процесуальним кодексом не передбачено таких наслідків скасування ухвали суду, яка б надавала право на повернення справи, в якій ухвалене судове рішення по суті, на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилання апелянта на правила ст.311 ЦПК здійснені без врахування того, що Законом №2453-УІ від 07.07.2010 року були внесені зміни до ЦПК, якими виключені повноваження щодо можливості повернення справи до суду першої інстанції на новий розгяд.

Не впливають на правильність висновків суду доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції вирішено не всі позовні вимоги, оскільки такий недолік рішення був усунений судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового рішення, яке також є предметом апеляційного оскарження.

Право суду ухвалити додаткове рішення передбачене ст.220 ЦПК, за якою суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої - небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалене рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині правильність висновків суду не спростовують, тому підлягають відхиленню.

Разом із тим, не можна погодитися із висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог до поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_3

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З договорів поруки вбачається, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею (а.с.58,70).

Кредитором реалізовано право на дострокове погашення заборгованості, таке відбулося за рішенням суду, строк договору закінчився, порука є строковим зобов'язанням, і сплив строку припиняє суб'єктивне право кредитора, строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Відповідно до ст.303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи на викладене, рішення суду в зазначеній частині про стягнення боргу з поручителів через неправильне застосування норм матеріального права підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4

Не приймаються до уваги та не можуть бути підставою для скасування рішення суду додаткові доводи незаконності рішення, подані ОСОБА_2 17.05.2016 року щодо недійсності договору іпотеки як такого, що укладений без згоди співвласника майна ОСОБА_4, без реєстрації права власності за ОСОБА_2, без отримання нотаріусом документу, який підтверджує право власності на майно, яке передається в іпотеку, оскільки такі підстави не були предметом позову в суді першої інстанції, що виключає можливість їх вирішення апеляційним судом в силу вимог ст.303 ЦПК.

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає скасуванню в зазначеній частині з вищевикладених підстав, а в решті залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, ухвалити в цій частині нове.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по відсоткам, суми простроченої заборгованості по відсоткам, стягнення судових витрат відмовити, в решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: