Провадження № 22-ц/783/2987/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 962,29 грн. та моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 13 липня 2015 року у м. Львові по вул. Городоцькій, 171 сталася ДТП за участю мотоцикла НОМЕР_1 під керуванням відповідача. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження, які висновком експерта № 239/15 від 27 липня 2015 року визнано легкими. Проведеним досудовим розслідування встановлено, що причиною ДТП стали дії водія мотоцикла відповідача ОСОБА_3, який порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого вчинив наїзд на нього - пішохода, що підтверджується постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 04 серпня 2015 року. В результаті даного кримінального правопорушення йому було завдано моральної та майнової шкоди. Майнова шкода полягає у витратах, які він поніс у звязку з лікуванням та відновленням здоровя. Загальна сума, яка була витрачена на лікування 962,29 грн., з них: 500 грн. на проведення компютерної томографії голови, що підтверджується відповідно квитанцією. Крім того, йому було завдано і моральної шкоди, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, які він переніс внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, його поясненнями та документами про лікування. Вважає, що така підлягає відшкодуванню в розмірі 30000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 962 (девятсот шістдесят дві) гривні 29 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а всього 3962 (три тисячі девятсот шістдесят дві) гривні 29 коп.

У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2 на користь держави 2067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень 00 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його частково незаконним, а саме в частині стягнення з відповідача грошового розміру заподіяної йому моральної шкоди, оскільки на його думку в цій частині рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для оцінки моральної шкоди в грошовому виразі, заподіяної йому під час ДТП, судом не враховано раптовість події, заподіяні тілесні ушкодження, втрата свідомості, фізичний біль, психічний стрес та наслідки перенесених фізичних і моральних страждань. Вважає, що суд в довільній формі оцінив його страждання, тобто без врахування отриманих ним тілесних ушкоджень. У звязку з вищенаведеним просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 3 000,00 грн. моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. ОСОБА_4 визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та стягуючи у його користь 3 000,00 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки ситуація отримання тілесних ушкоджень в результаті ДТП та їх наслідки стали для позивача психотравмуючими, завдали тривалих та інтенсивних негативних переживань, тобто спричинили психологічні страждання (моральну шкоду), проте останнім не було надано достатніх належних та допустимих доказів в рахунок підтвердження визначеного ним розміру моральної шкоди, більш того районний суд вважав такий розмір суттєво завищеним та нічим не підтверджений, а отже зазначив, що такий підлягає зменшенню з врахуванням розумності, виваженості та справедливості.

Проте, вірно визначивши закон, який регулює дані правовідносини, судом першої інстанції неповністю зясовано обставини справи щодо тяжкості вимушених змін у житті позивача внаслідок протиправних дій зі сторони відповідача, а відповідно й розмір відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено, що 13.07.2015 року приблизно о 20.10. год. у Львові по вул. Городоцькій, 171 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла «YAMAHA» д.н.з. ВС 5507 під керуванням гр. ОСОБА_3 Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія мотоцикла відповідача ОСОБА_3, який порушив вимоги розділів Р .1. п. 1.5, Р 2 п. 2.3/б.д./ та Р. 110. п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він своїми діями проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, рухаючись по вул. Городоцькій у напрямку до центру м. Львова, не надав дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину вищевказаної вулиці з ліва на право по ходу його руху, внаслідок чого передньою частиною керованого ним мотоцикла вчинив наїзд на пішохода позивача ОСОБА_2, що підтверджується постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 04 серпня 2015 року про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 3-4).

Під час даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді синців задньої поверхні лівої гомілки та лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівого стегна лівого колінного суглобу, садна передньої та внутрішньої поверхні правої лобно-скроневої ділянки голови, синець на повіках лівого ока, що підтверджується висновком експерта № 239/15 від 27 липня 2015 року (а.с. 10-12).

За правилом частин 1, 2 та 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до розяснень, даних в п. 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Згідно ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Вирішуючи вимогу позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону належної уваги не звернув, та в повній мірі не встановив обсяг моральних страждань, які поніс ОСОБА_2 внаслідок винних дій відповідача.

Колегія суддів погоджується з посиланнями ОСОБА_2 у позові та апеляційній скарзі на те, що внаслідок вчиненого з вини відповідача ДТП, він зазнав не лише фізичного болю внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень, але й переляку та нервового потрясіння, глибоких душевних страждань, тривалий час не міг відновити свій душевний і фізичний стан, оскільки таке підтверджується зібраними, дослідженими та перевіреними судом доказами, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення належним чином не враховано.

Також колегія суддів зазначає, що хоча позивач переходив вулицю не у встановленому місці, проте у судовому засіданні не встановлено його винної поведінки, внаслідок якої він міг навмисно отримати тілесні ушкодження. Та обставина, що ОСОБА_2 знав, що переходить вулицю не у встановленому місці (пішохідному переході), свідчить про грубу необережність з його боку, що відповідно до роз'яснень, наведених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, може тягнути за собою зменшення розміру відшкодування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках позивача (глибини фізичних та душевних страждань, спричинених ушкодженням здоровя), матеріального становища відповідача, принципів розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування такої слід визначити в сумі 5 000,00 грн.

Тому, оскаржуване рішення в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як таке, що ухвалене при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, підлягає зміні.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 1; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

РішенняШевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 рокув частині стягнення з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, а всього 3962 (три тисячі девятсот шістдесят дві) гривні 29 коп., змінити, збільшивши розмір стягнення такої з 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. до 5 000,00 (пять тисяч) гривень, а всього 5 962,29 грн. (пять тисяч девятсот шістдесят дві гривні 29 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_5