Справа №481/303/16-ц 06.06.2016 06.06.2016 06.06.2016
Провадження №22-ц/784/1418/16
Головуючий у першій інстанції-Уманська О.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Ямкової О.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Корнукії В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 4 травня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області

про визнання права власності на земельну частку (пай)

У С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області про визнання права власності на земельну частку (пай).

Позивач зазначав, що працював та був членом КПСП ім. Коцюбинського, реорганізованого у грудні 1999 року у СЗАТ ім.Коцюбинського. Рішенням загальних зборів цього підприємства від 10 січня 2000 року йому, як члену товариства, виділено земельну частку (пай) із земель резерву. Але про виділення землі він дізнався тільки у березні 2014 року у зв'язку з проблемами зі здоров'ям, а тому право на землю не оформив.

Посилаючись на порушення земельних прав та відсутність вільних земель в межах території Новобузьської міської ради, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай) із земель запасу, розташованих в межах території Новобузького району Миколаївської області.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на пропуск позовної давності, перебіг якої для позивача мав початись з 2000 року.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 4 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з висновком суду про пропуск позовної давності, посилаючись на те, що заяви на виділення земельної частки (паю) він не писав, участі в загальних зборах не приймав, тривалий час тяжко хворів, а тому про порушення своїх прав дізнався лише у 2015 році.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Указ) визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком - списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом.

Згідно з частиною 1 статті 1, статті 5 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114 "Про колективне сільськогосподарське підприємство" членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично, воно може виникнути після проявлення волевиялення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був членом КСП ім.Коцюбинського з 16 травня 1992 року по 28 вересня 1992 року (а.с.11). З 28 вересня 1992 року по 21 березня 1994 року працював у СПМК-579 (а.с.12).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що з березня 1994 року він не працював.

30 травня 1994 року КПСП ім. Коцюбинського отримало державний акт на право колективної власності на землю. До списків членів товариства, які мають право на земельну частку (пай), ОСОБА_1 включено не було (а.с 15).

Таким чином, на момент одержання КПСП ім. Коцюбинського акта на право колективної власності на землю (30 травня 1994 року) ОСОБА_1 не працював та не був членом цього підприємства, а тому не набув права на земельну частку (пай) при паюванні колективних земель.

Відповідно до статті 5 ЗК України 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на території сільських і селищних рад створюються резервні фонди земель у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних

населених пунктів. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 7 Указу також передбачено створення (під час передачі земель у колективну власність) резервного фонду, який використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Умови та порядок перерозподілу земель резервного фонду, в тому числі і щодо новоприйнятих членів сільськогосподарських підприємств, містять Рекомендації щодо порядку перерозподілу земель резервного фонду з метою використання їх за цільовим призначенням, схвалені НТР Держкомзему України від 21 серпня 1998 року ( далі -Рекомендації).

За пунктом 2.1 Рекомендацій рішення про передачу у колективну власність земельної ділянки приймає орган місцевого самоврядування на підставі заяв новоприйнятих членів сільськогосподарського підприємства та клопотання комісії по перерозподілу. Розмір такої ділянки складається з сум площ середніх земельних часток цих громадян.

Рекомендації ( пункти 2.2 - 2.6) також передбачали особливості юридичного та технічного процесу передачі у власність земель з резервного фонду для задоволення потреб новоприйнятих членів.

Аналіз цих особливостей та відмінності земельних прав осіб, які мали право на земельну частку(пай) в процесі розпаювання, та осіб, прийнятих до КСП після розпаювання землі, дає підстави для висновку, що права новоприйнятих осіб, при дотриманні інших умов могли бути поновлені не шляхом визнання права на земельну частку (пай), а шляхом визнання права на земельну ділянку з резервного фонду у розмірі, встановленому рішенням місцевої ради.

Така правова позиція та судова практика підтримана Верховним Судом України (Практика розгляду судами земельних спорів, Вісник Верховного Суду України, №3(37)2003).

З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 1999 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та працював трактористом механізатором у КПСП ім..Коцюбинського (а.с.12).

Рішенням загальних зборів СЗАТ ім. Коцюбинського від 10 січня 2000 року з земель резерву, виділених у землі колективної власності, ОСОБА_1 виділено 6, 46 га (а.с. 16).

Рішенням правління СЗАТ ім. Коцюбинського від 14 березня 2000 року позивача прийнято у члени товариства, а рішенням від 19 грудня 2000 року - рекомендовано виключити з членів товариства (а.с.17,18).

Відомості про прийняття такого рішення загальними зборами товариства відсутні.

Отже на час прийняття рішення 10 січня 2000 року ОСОБА_1 не був членом товариства.

Не містять матеріали справи і відомостей про передачу у колективну власність КПСП (СЗАТ) земельної ділянки з резервного фонду, її розміру, місця знаходження тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягав, що заяви про виділення земельного паю (земельної ділянки) з резервного фонду він не писав та нікого на такі дії не уповноважував (а.с.47).

Таким чином, рішення загальних зборів від 10 січня 2000 року при відсутності інших умов не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання за позивачем права на отримання земельної ділянки з резервного фонду.

СЗАТ ім.Коцюбинського ліквідовано у 2006 році (а.с.24).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не довів наявність у нього права на отримання земельної частки або земельної ділянки з земель резервного фонду.

Відсутність у ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) в процесі паювання у 1994 році та недоведеність права на отримання земельної ділянки з резервного фонду у 2000 році та з земель запасу на час розгляду справи є підставою для відмови в позові.

До того ж, реалізація права на земельну частку (пай) або ділянку шляхом виділення частки або ділянки з земель запасу, законом не передбачена.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є вірним.

Разом з тим, за загальним змістом позовної давності її положення застосовуються при доведеності порушень прав особи. В іншому випадку підставою для відмови в позові є недоведеність позовних вимог.

Отже рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови в позові підлягає зміні.

Керуючись статтями 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 4 травня 2016 року змінити в частині підстав відмови в позові.

Вважати підставою відмови в позові недоведеність порушень земельних прав ОСОБА_1.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

О.О. Ямкова