Номер провадження 2/754/12/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.08.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 680000, 00 грн. на строк до 04.08.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 04.08.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності, згідно договору купівлі-продажу. 08.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк", який є правонаступником АКІБ "УкрСибббанк", та ПАТ "Дельта Банк" був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених Договором, ПАТ "УкрСиббанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінює ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. До ПАТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ "УкрСиббанк") від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними забезпечувальними договорами, у тому числі за договором від 04.08.2008 року, укладеним з відповідачем. Банк свої зобов'язання за Договором про надання споживчого кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1615732, 66 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд в рахунок виконання основного зобов"язання щодо оплати заборгованості у розмірі 1615732, 66 грн. за Договором про надання споживчого кредиту від 04.08.2008 року, укладеним між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майном, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність; визнати за ПАТ "Дельта Банк" право власності на квартиру АДРЕСА_1; виселити та зняти з реєстрації відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1; зобов"язати відповідача передати позивачу правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Третя особа - ОСОБА_3 - звернулася до суду із позовом від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, до ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "УкрСиббанк", приватного нотаріуса КМНО Морозової С.В., ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 21.04.1978 року по даний час. У період шлюбу за спільні збереження ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.05.1995 року. Оскільки квартиру було придбано у шлюбі, вона вважає це майно спільним майном подружжя, на ? частку якого має законне право. У грудні 2015 року вона дізналася про розгляд даної справи, а у подальшому про те, що вказана квартира була передана її чоловіком в іпотеку Банку. При цьому свою згоду на передачу квартири в іпотеку вона, як дружина не надавала, про сам факт передачі спільного майна в іпотеку не знала. На підставі викладеного третя особа звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати договір іпотеки від 04.08.2008 року недійсним.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, а також заперечувала проти задоволення позову третьої особи, оскільки у матеріалах справи є нотаріальна згода ОСОБА_3 на передачу квартири в іпотеку, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. На підставі викладеного представник позивача просила у задоволенні позову третьої особи відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення основного позову, повністю підтримала позов третьої особи, зазначивши при цьому, що третя особа заперечує факт надання нотаріальної згоди, про передачу майна в іпотеку їй було невідомо, а тому є всі підстави для визнання договору іпотеки недійсним. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні основного позову відмовити і задовольнити повністю позов третьої особи.

Представник третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги Банку не визнала, повністю підтримала позов третьої особи, просила його задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача за позовом третьої особи - ПАТ "УкрСиббанк" - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Відповідач - приватний нотаріус Морозова С.В. - у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові пояснення, в яких просила у задоволенні позову третьої особи відмовити і розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" і позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.08.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 680000, 00 грн. на строк до 04.08.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 04.08.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності, згідно договору купівлі-продажу.

08.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк", який є правонаступником АКІБ "УкрСибббанк", та ПАТ "Дельта Банк" був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених Договором, ПАТ "УкрСиббанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінює ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. До ПАТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ "УкрСиббанк") від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними забезпечувальними договорами, у тому числі за договором від 04.08.2008 року, укладеним з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості, станом на 05.12.2014 року заборгованість позичальника за Договором від 04.08.2008 року становить 1615732, 66 грн.

Банк свої зобов'язання за Договором про надання споживчого кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим і виникла заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 вказаного Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно із ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб"єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов"язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Представником позивача був наданий суду Звіт про оцінку предмету іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1. Відповідно до даного Звіту ринкова вартість вказаної квартири становить 1046373, 00 грн.

Що стосується позовних вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі і визнання права.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 4.1 Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у наступних випадках: 1) у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов"язання за цим договором або будь-якого зобов"язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; 2) у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; в інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Згідно із п. 4.2 Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса; 3) позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України "Про іпотеку"; 4) з інших, передбачених законодавством України, підстав.

Пунктом 4.3 Договору іпотеки передбачено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю.

Згідно із п. 4.4 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 5.2.1 Договору іпотеки визначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Таким чином, з наведеного вбачається, що Договором іпотеки передбачено порядок переходу права власності до іпотеко держателя, але лише у позасудовому порядку.

Умовами Договору іпотеки не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття Банком права власності на предмет іпотеки у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15.

Також слід зазначити, що у своїх позовних вимогах Банк просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, але згідно Договору іпотеки в іпотеку відповідачем було передано квартиру АДРЕСА_1.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що законних підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття Банком права власності та припинення пава власності відповідача на квартиру немає, оскільки дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи те, що умовами Договору не передбачено право Банку звертати стягнення на предмет іпотеки саме шляхом набуття права власності.

Що стосується позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності та визнання договору іпотеки недійсним, то слід зазначити наступне.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_3 вказує про те, що її чоловік ОСОБА_1 передав квартиру, що є спільним майном подружжя, в іпотеки без її згоди, а тому вважає, що договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним.

Як встановлено при розгляді справи, позивачка ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.04.1978 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У період шлюбу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на квартиру було зареєстровано на ім"я ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.07.1995 року.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Визнання договорів недійсними можливе лише в разі порушення вимог ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме:

-зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину;

-вчинення правочину у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Крім того, відповідно до п. 8 вказаного Постанови відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 2, 3 статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Якщо виходити з вимог діючого законодавства, зазначених вище, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором (банк), діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З письмових матеріалів справи вбачається, що 31.07.2008 року ОСОБА_3 було складено заяву, адресовану до Органів нотаріату України, до Банківських та кредитних установ, відповідно до якої вона надала згоду на передачу її чоловіком ОСОБА_1 в іпотеку для отримання кредиту квартири АДРЕСА_1, що була набута ними у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а також дала згоду на підписання кредитного договору та договору іпотеки. Дана заява була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В.

У подальшому вказана заява була подана ОСОБА_1 при укладенні Договору про надання споживчого кредиту та Договору іпотеки від 04.08.2008 року.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що позивачці ОСОБА_3 було достеменно відомо про намір її чоловіка укласти Договір про надання споживчого кредиту та Договору іпотеки, а також про факт укладення даних договорів, а тому суд вважає посилання позивачки про те, що їй дані факти були невідомі, безпідставними.

Що стосується посилання позивачки на те, що вона нотаріально посвідчену заяву від 31.07.2008 року не підписувала, то суд їх до уваги не приймає, оскільки вони спростовані досліджені судом доказами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених вище обґрунтувань вбачається, що ані позивачем за основним позовом, ані позивачем за позовом третьої особи не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за основним позовом та третя особа, як на підставу для задоволення позовів, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" та позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 509, 514, 516, 525, 526, 530, 536, 599, 1048, 1049, 1050, 1054, 1057 ЦК України, Законом України "Про іпотеку", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на частину квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення.

Головуючий: