УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 21015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року, та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 жовтня 2006 року з ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 21 тис. дол. США на строк до 14 жовтня 2011 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з відповідачем було укладено договір застави, за умовами якого останній передав банку у заставу автомобіль марки «Mersedes-Benz», модель Sprinter, 1999 року випуску, тип ТС, автобус пасажирський, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 66 964,41 дол США, що еквівалентно 877 903 грн 42 коп., які позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 66 964,41 дол. США, що еквівалентно 877 903,42 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені з 35 451,12 дол. США, що еквівалентно 311 325 грн 67 коп. до 1 грн. У зв'язку із чим вважати загальною сумою стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором 31 513,29 дол. США У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у стягненні пені, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» - частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення грошових коштів за цим договором, розмір заборгованості банком розраховано вірно.

Погодившись з висновками суду щодо стягнення основної суми боргу та змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення пені, апеляційний суд, дійшов висновку про те банк своїми діями сприяв збільшенню розміру пені, а тому наявні підстави для зменшення її розміру до 1 грн.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судами установлено, що 16 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кошти у розмірі 21 тис. дол. США на термін до 14 жовтня 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені цим договором (а.с. 9-10).

У зв'язку з простроченням зобов'язання за вказаним кредитним договором, станом на 13 серпня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 66 964,41 дол. США, яка складається з: 11 310,26 дол. США - заборгованість за кредитом; 18 838,03 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 365 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 35 451,12 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с. 4-7).

Відповідач у 2009 році добровільно передав предмет застави - автомобіль - позивачу для подальшої його реалізації і який весь час до моменту його реалізації перебував у позивача. Продаж автомобіля вчинено за 4 066,06 дол. США у січні 2013 року.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Так, суди установивши, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Судові рішення в зазначеній частині ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, оскільки банк з грудня 2009 року (дата отримання кредитором предмета застави) не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків протягом 4 років, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 616 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов вірного по суті й обґрунтованого висновку про те, що кредитна заборгованість має бути стягнута з відповідача з урахуванням передбачених умовами кредитного договору штрафів, а розмір пені має бути зменшений з урахуванням ст. 661 ЦК України.

Однак зменшуючи розмір пені, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України фактично відмовив позивачу у стягненні пені за кредитним договором, вказавши її розмір 1 грн. Визначений судом розмір стягнутої неустойки, не ґрунтується на засадах справедливості та розумності у відповідності із ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Зменшуючи розмір пені з 35 451,12 дол. США до 1 гривні, апеляційний суд не врахував, що справедливість та розумність як загальні засади цивільного процесу повинні поширюватися як на божника так і на кредитора, оскільки зазначене зменшення пені не може бути визнане таким, що відповідає вказаним загальним засадам, з таким висновком апеляційного суду погодитись неможливо.

Оскільки суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахував норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення у частині стягнення пені підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_3 про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні спору в судовому порядку позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 січня 21015 року в частині, що не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана