Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.

секретаря судового засідання Шептицької С.С.

з участю

позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

представника відповідача відділу освіти Радивилівської РДА Бусь С.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за вимушений прогул, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка вважає рішення суду першої інстанції незаконним, таким, що підлягає скасуванню через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Доводить, що в наказі про її звільнення не відображено, які саме трудові обов'язки нею порушено, а лише зроблено посилання на акт від 26 серпня 2015 року, висновки якого не відносяться до компетенції педагогів, які були в складі комісії, оскільки акт є лише способом фіксації певних обставин, які виявляє комісія, а не джерелом правової оцінки її членами чиїхось діянь та встановлення причинно - наслідкових зв'язків між ними, а тому й безпідставними є висновок про можливість настання медичних наслідків від недоліків у веденні документації.

Звертає увагу, що під грубим порушенням посадових обов'язків з її сторони визнано діяльність, яка прямо не входила до кола її службових обов'язків, а її наказом покладена на заступника директора школи ОСОБА_4, залишивши за собою контроль на загальних підставах.

Зазначає, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердила, що до її обов'язків входило бракераж готової продукції, однак через завантаженість в період з 19 по 28 травня 2015 року бракераж вона не проводила, про даний факт їй не повідомляла. Одночасно свідок ОСОБА_5, яка є кухарем шкільної їдальні, пояснила, що всупереч відомій їй інструктивній забороні страви вона видавала без проведення відмітки відповідальної особи в журналі, про даний факт директора не повідомляла, що свідчить про невиконання зазначеними особами своїх безпосередніх обов'язків.

Вказує, що оскільки на період з 19 по 28 травня 2015 року припадає кінець навчального року, підготовка до проведення ЗНО та з врахуванням того, що підстав для недовіри своїм підлеглим, на яких покладено функції організації харчування не було, то з її сторони дещо був ослаблений контроль за іншими напрямками діяльності школи, вину в чому вона визнала, про що зазначала в поясненні 26 серпня 2015 року, однак не вбачає законних підстав кваліфікувати такі недопрацювання в якості грубого порушення трудових обов'язків.

Посилається на безпідставність погодження суду з висновками відповідача відносно того, що не проведення бракеражу готової продукції могло привести до масових отруєнь дітей та погіршення їх стану здоров'я з огляду на те, що у відповідності до інформаційних джерел бракераж - це контроль якості готової продукції, який проводиться органолептичним методом, тобто за зовнішнім виглядом, консистенцією, смаком та запахом, однак визначити таким методом наявність у приготовлених в їдальні стравах токсини або збудники шлунково-кишкових захворювань, які можуть призвести до масових отруєнь або погіршення стану здоров'я споживачів неможливо.

Стверджує, що ні відсутність проведення самого бракеражу, ні послаблення контролю за його здійсненням не можуть перебувати у причинному зв'язку з наслідками, які визнано відповідачем тяжкими і які характеризують недоліки у цій сфері, як грубе порушення трудових обов'язків, а тому немає достатніх підстав для визнання її упущень в контролі за роботою підлеглих грубим порушенням.

За викладених обставин просить рішення місцевого суду скасувати, ухвали нове, яким визнати незаконним наказ відділу освіти Радивилівської РДА від 26 серпня 2015 року №98-К, поновити її на посаді директора Козинського НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум», стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30413 гривень, 5000 гривень моральної школи та судові витрати.

Колегія суддів перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення місцевого суду в межах викладених доводів апеляційної скарги, заслухавши сторони у справі, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд дійшов висновку, що при звільненні позивачки з підстав п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України відповідачем був дотриманий порядок і строки застосування до порушника трудової дисципліни такого дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи та судом не встановлено, а позивачем не надано доказів, що порушені були її трудові права при звільненні.

Колегія суддів не може погодися із таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що наказом начальника відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації від 26 вересня 2015 року №98-К ОСОБА_1 директора Козинського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум» звільнено з займаної посади у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків та недотриманням посадової інструкції за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, на підставі акту відділу освіти від 26 серпня 2015 року та пояснювальної записки відповідачки від 26 серпня 2015 року.

З акту від 26 серпня 2015 року вбачається, що в Козинському НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів - колегіум» виявлено грубе порушення трудових обов'язків директором ОСОБА_1, яке полягало в тому, що під час перевірки стану ведення бракеражної документації (журналу) у їдальні навчального закладу упродовж з 19 по 28 травня 2015 року проводилось харчування дітей без проведення бракеражу готової продукції, наслідком чого могло стати масові отруєння дітей, погіршення стану їх здоров'я.

З матеріалів справи вбачається, що також встановлено місцевим судом, 1 вересня 2014 року директором навчального закладу ОСОБА_1 видано наказ №68 «Про порядок організації безкоштовного харчування» і відповідальною за організацію безкоштовного харчування призначено заступника з навчально виховної роботи ОСОБА_4, контроль за виконанням даного наказу ОСОБА_1 залишила за собою.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу) всіх форм власності, його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.40, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 4 червня 2014 року у справі № 6-49цс14, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Місцевий суд на вищенаведені вимоги закону увагу не звернув, прийшов до помилкового висновку, що відповідачем при видачі наказу №98-к від 26 вересня 2015 року дотримано вимоги п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України щодо припинення трудового договору з ОСОБА_1 у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків та недотриманням посадової інструкції.

Поза увагою місцевого суду залишилось те, що за наказом директора учбового закладу №68 від 01 вересня 2014 року «Про порядок організації безкоштовного харчування» відповідальною за організацію безкоштовного харчування призначено заступника з навчально-виховної роботи ОСОБА_4, а позивачка ОСОБА_1 за собою залишила контроль за виконанням даного наказу.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 підтвердила, що на неї дійсно були покладені обов'язки щодо проведення бракеражу готової продукції, який вона проводила протягом року, із відміткою у відповідному журналі про надання дозволу на видачу страв для харчування дітей, однак в силу завантаженості в період з 19 по 28 травня 2015 року бракераж не проводила, підпис у журналі не ставила, директора шкоди про дану обставину не повідомляла.

Свідок ОСОБА_7 місцевому суду пояснила, що відповідальною за проведення бракеражу готової продукції була саме ОСОБА_4, однак остання в період з 19 по 28 травня 2015 року бракераж не проводила, готові страви видавались без проведення такого, про зазначені випадки вона не ставила директора до відому.

З наведеного вбачається невиконання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 покладених на них обов'язків щодо проведення бракеражу готової продукції та не проведення ОСОБА_1 контролю в даній ділянці роботи, який остання відповідно до наказу від 01 вересня 2014 року залишила за собою.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що послаблення контролю з боку ОСОБА_1 за роботою підлеглих працівників не може бути розцінено як одноразове грубе порушення, яке носить характер триваючого порушення, а тому відповідач при звільненні ОСОБА_1 недотримав вимоги п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України щодо припинення трудового договору з ОСОБА_1 у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків та недотриманням посадової інструкції.

Поряд з цим поза увагою місцевого суду залишилась та обставина, що негативних наслідків від порушення порядку проведення бракеражу не настало, а припущення викладені в акті від 26 серпня 2015 року не можуть слугувати підставами настання таких наслідків.

У відповідності до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що наказ №48-К від 26 серпня 2015 року відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Козинського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум» з займаної посади у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків та недотриманням посадової інструкції за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, є незаконний та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на посаді директора Козинського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум» із стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення до прийняття рішення суду про поновлення на роботі.

При вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку, колегія суддів керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до абз.3 п.2 якої середньомісячна заробітна плата, яка підлягає стягненню, визначається за загальним правилом обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата та визначається одноденна заробітна плата помножена на кількість робочих днів вимушеного прогулу, що сталися з вини підприємства.

Розмір середнього заробітку, що підлягав би стягненню з відповідача на користь позивача за період з 27 серпня 2015 по 06 квітня 2016 року складає 44270 грн. 68 коп. та розраховується наступним чином.

Відповідно до довідки про доходи (а.с.14) заробітна плата за останні два місяці перед звільненням, а саме червень, липень 2015 року складала 12125 грн. 9 коп., а робочі дні за ці місяці складає 43 дні. Виходячи з цих даних середньоденний заробіток позивачки ОСОБА_1 складає 281 грн. 97 коп. (12125 грн. 9 коп. : 43 дні = 281 грн. 97 коп.)

Вимушений прогул позивачки, з часу звільнення по день прийняття рішення апеляційним судом складає 157 днів (серпень-3, вересень-22, жовтень-22, листопад-21, грудень-23, січень-19, лютий-21, березень-22, квітень-4), а середній заробіток, що підлягає стягненню на користь позивача нараховується за формулою: 281 грн. 97 коп. х 157 днів = 44270 грн. 68 коп.

Разом з тим, колегія суддів керуючись положенням ст.ст.10,11 ЦПК України щодо доведеності позовних вимог та вимог що викладені в доводах апеляційної скарги про стягнення з відповідача середнього заробітку в розмірі 30413 грн. 30 коп., дійшла висновку про задоволення саме таких вимог

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, колегія суддів виходить з приписів ст.237-1 КЗпП України та роз'яснень, викладених в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", якими визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням обставин справи, доводів викладених в позовних вимогах, пояснення наданого позивачкою під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково у сумі 2000 грн., що буде відповідати обставинам справи, розумності, справедливості та адекватності розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з вини відповідача.

Задовольняючи вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.84,88 та ст.30 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

В матеріалах справи є договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом та позивачем від 28 серпня 2015 року (а.с.25) квитанція від 28 серпня 2015 року (а.с.55) про внесення позивачем грошових коштів адвокату за надання правової допомоги відповідно до договору, що складає 5000 грн. та розрахунок витраченого часу на подання правової допомоги (а.с.56).

При розподілі судових витрат колегія суддів враховує приписи ч.3 ст.88 ЦПК України та п.1 пп.2 ч.2 ст.4 Закону України „Про судовий збір", за якими суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, при звільненні позивача від сплати судового збору при подачі позову.

З відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації в дохід держави належить стягнути 5512 грн. судового збору.

Відповідно до приписів ч.1 п.п.2,4 ст.367 ЦПК України допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.41,235,237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,324,325,367 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за вимушений прогул, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги задовольнити частково.

Скасувати наказ начальника відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації від 26 вересня 2015 року №98-К про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Козинського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум» за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, як незаконний.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Козинського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-колегіум» з 06 квітня 2016 року.

Стягнути з відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 30413 (тридцять тисяч чотириста тринадцять) грн. 30 коп., яке визначено без врахування обов'язкового платежу до державного бюджету

Стягнути з відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 2000 (дві тисячі) грн. та витрати за надання правової допомоги 5000 (п'ять тисяч) грн.

Стягнути з відділу освіти Радивилівської районної державної адміністрації на користь держави судовий збір в розмірі 5512 (п'ять тисяч п'ятсот дванадцять) грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця підлягає до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді М.П. Григоренко

Н.М. Ковальчук