Справа № 639/7217/16-ц
Провадження № 2/639/2302/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, суд

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.09.1982 року вона перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах. 15.08 2011 року позивач була звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін, однак розрахунок з нею проведений не був. На час звільнення позивач працювала фрезерувальником, був неповний графік роботи, працювали по чотири дні на тиждень, було і по два дні на тиждень.

Станом на 17.08.2016 року з березня 2010 року по жовтень 2012 року, відповідно до довідки № 014-537 від 01.09.2016 року, виданої відповідачем, існує заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної в сумі 16 249,75 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 квітня 2011 року з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з березня 2010 року по березень 2011 року в сумі 12 854грн.

У зв`язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну їй заробітну плату, вона звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 4 625,77грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 186501,12 грн. та індексацію заробітної плати в сумі 641,98 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» лише середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку, посилаючись на те, що 18 листопада 2016 року з нею було проведено остаточний розрахунок заборгованості по заробітній платі.

Представник відповідача Приходько З.Г., яка діє на підставі довіреності №120-27/129 від 28.12.2015 року, у судовому засіданні уточнений позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 55,76 грн. з урахуванням графіку роботи підприємства, що становить 18 456,56 грн., посилаючись на те, що на підприємстві був неповний графік роботи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» з 14.09.1982 року. Наказом №378 к від 15.08.2011 року звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін (а.с. 8-9).

Як вбачається з довідки підприємства за № 014-537 від 01.09.2016 року, перед позивачем мається заборгованість по заробітній платі за період березень, квітень, червень, липень, серпень,вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року, січень, лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень 2011 року, липень, жовтень 2012 року в загальній сумі 16 249,75 грн. ( а.с. 7)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.04.2011 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на її користь 12 854,00 грн. в якості заборгованості по заробітній платі за період березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року, січень, лютий, березень 2011 року. (а.с. 6)

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст. 115 КЗпПУкраїни заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14)

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки № 014-647, виданої Державним підприємством «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» 13.10.2016 р., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 55,76 грн. (розрахунок проведено згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100). Сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні станом на 18.10.2016 року складає 18 456,56 грн. (55,76 грн. х 331 день по графіку роботи підприємства). Після утримання прибуткового податку в сумі 3 222,18 грн. та військового збору в сумі 276,85 грн., сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 14 857,53 грн.(а.с 17).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що фактичний розрахунок з нею було проведено 18.11.2016 року, проти чого не заперечувала і представник відповідача.

Таким чином, час затримки належних ОСОБА_1 як звільненому 15.08.2011 року працівнику сум, складає період з 15.08.2011 року по 18.11.2016 року (включно), дата фактичного розрахунку.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

З 15.06.2011 року по 31.07.2011 року на підприємстві був нормальний робочий графік.

З 01.08.2011 року по 30.09.2011 року на підприємстві встановлено графік роботи: два дні на тиждень - понеділок, вівторок. (а.с.22)

Отже, у червні 2011 року - 12 робочих днів, у липні 2011 року - 21 робочий день, у серпні 2011 року - 5 робочих днів. Усього за період червень 2011 року - 15.08.2011 року - 37 робочих днів : 2 = 19 середньомісячне число робочих днів .

З 15.08.2011 року (день звільнення) по 18.11.2016 року (день остаточного розрахунку) кількість робочих днів становить: 63 місяці (2011 рік - 4 місяці, 2012 рік - 12 місяців, 2013 рік - 12 місяців, 2014 рік - 12 місяців, 2015 рік - 12 місяців, 2016 рік - 11 місяців) х19 робочих днів=1197 робочих днів, а тому розмір середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні становитиме 66 744,72 грн. (55,76 грн. х 1197 робочих днів), який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 15.08.2011 р. по 18.11.2016 р. такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають задоволенню.

При цьому суд не може погодитися в позицією представника відповідача в той частині, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, оскільки позивач звільнена 15.08.2011 року, графік роботи два дні на тиждень встановлено з 01.08.2011 року по 30.09.2011 року, тобто цей графік стосується позивача лише у період з 01.08.2011 року по 15.08.2011 року, в подальшому неповний графік був установлений після звільнення позивача з роботи, а дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 66 744,72 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

У зв'язку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляду судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, ЦПК України, ст.ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 66 744,72 грн. (шістдесят шість тисяч сімсот сорок чотири гривні 72 копійки).

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь держави судовий збір у сумі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В. В. Труханович