УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, нотаріуса Першої Вінницької державної нотаріальної контори Дишкант Марини Володимирівни про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за касаційною скаргою представника ОСОБА_9, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_10, після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому на праві власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Зазначала, що вона, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги за законом після його смерті.

Позивачка, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в шестимісячний строк подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті батька, яким у подальшому були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по ј частці кожній спадкового майна.

Однак ОСОБА_7 у встановлений законом строк не звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, отже, є таким, що не прийняв її. Тому, державний нотаріус повинен був видати трьом спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_10 не по ј, а по ⅓ частці від Ѕ частки даної квартири.

Враховуючи наведене, просила з урахуванням уточнень розділити спадкове майно, яке не прийнято до спадкування за правом представлення ОСОБА_7, та яке складається з ⅛ частки спірної квартири, між спадкоємцями, визнавши за нею, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності кожної на 1/24 частку квартири.

1 лютого 2016 року позивачка збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що 19 січня 2016 року державний нотаріус Першої Вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. безпідставно видала ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку від Ѕ частки квартири, та просила визнати недійсним і скасувати зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 1260, 1261, 1266, 1267, 1270, 1272 ЦК України, ст. 102 КпШС України, оцінивши докази за правилами ст. 212 ЦПК України, з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_4 та її сестрами права власності на частину спадщини за законом, яка належить ОСОБА_7, а також того, що видаючи останньому свідоцтво про право власності на ј частку від Ѕ частки спірної квартири в порядку спадкування за правом представлення, нотаріус діяв відповідно до закону та з урахуванням встановленого рішенням суду додаткового строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутнє судове рішення про встановлення правового зв'язку між усиновленим ОСОБА_7 та спадкодавцем - його дідом, не заслуговують на увагу, оскільки це питання ретельно досліджувалося в судовому порядку та було вирішене шляхом ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 6 липня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2015 року, в справі № 127/1485/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, третя особа - Перша Вінницька державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (т. 1 а.с. 168-169, 185-188).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, порядку збирання та надання суду.

За таких обставин оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_9, яка діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.П. Штелик