У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», ОСОБА_3, третя - Державна служба інтелектуальної власності України, про визнання звільнення без законної підстави, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати за інтенсивність праці, визнання наказу незаконним та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати його звільнення з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності) за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оформлене наказом від 29 квітня 2015 року №143-п, без законної підстави, поновити його на посаді заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з дати видання наказу від 29 квітня 2015 року №143-п, стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 35 279 грн 89 коп. за місяць, стягнути із ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на його користь доплату за інтенсивність праці у розмірі 50 % від посадового окладу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі, враховуючи час вимушеного прогулу у розмірі 23 571 грн 43 коп., визнати наказ ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року № 56 «Про проведення службового розслідування» (із змінами від 12 березня 2015 року, 30 березня 2015 року і 10 квітня 2015 року) незаконним, визнати наказ ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року № 83-п «З кадрових питань» незаконним, стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на користь позивача моральну шкоду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, тобто 70 559 грн 79 коп., покласти на ОСОБА_3, як виконуючого обов'язки керівника ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з 09 квітня 2015 року, обов'язок покрити шкоду, заподіяну цьому підприємству у зв'язку із оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він без законної на те підстави був звільнений з роботи, при цьому перед звільненням відповідачем було відсторонено його від виконання своїх посадових обов'язків, безпідставно було позбавлено встановленої надбавки, що у свою чергу заподіяло йому моральних страждань та є наслідком покладення відповідальності на особу, з вини якої було допущено незаконне звільнення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора інформаційно-технічного забезпечення експертизи ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з 29 квітня 2015 року.

Стягнуто із ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом ДП «Український інститут промислової власності» від 10 січня 2012 року № 09-п ОСОБА_2 прийнятий на роботу до ДП «Український інститут промислової власності» на посаду заступника директора з наукової роботи.

Наказом ДП «Український інститут промислової власності» від 21 березня 2012 року № 76-п «Про внесення змін до штатного розпису» ОСОБА_2 переведено на посаду заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи за його згодою.

Наказом Державної служби інтелектуальної власності України від 06 квітня 2015 року № 51-Н ДП «Український інститут промислової власності» перейменоване у ДП «Український інститут інтелектуальної власності». ДП «Український інститут інтелектуальної власності» є правонаступником ДП «Український інститут промислової власності».

11 березня 2015 року наказом № 56 ДП «Український інституту інтелектуальної власності» вирішено провести службове розслідування для встановлення фактів порушення законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності ДП «УІІВ» та філії, викладених у звіті аудитора.

12 березня 2015 року наказом № 58 внесено зміни до пункту 2 вказаного наказу.

30 березня 2015 року наказом №76 та 10 квітня 2015 року наказом № 83 внесено зміни та доповнення до наказу від 11 березня 2015 року.

11 березня 2015 року наказом №83-п у зв'язку із службовим розслідуванням, згідно наказу від 11 березня 2015року № 56 відсторонено від роботи заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи ОСОБА_5 із збереженням заробітної плати на період проведення службового розслідування.

20 квітня 2015 року наказом № 129-п було визнано таким, що втратив чинність наказ ДП «УІІВ» від 11 березня 2015 року № 83-п.

29 квітня 2015 року наказом № 143-п ДП «Український інститут інтелектуальної власності» ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи ДП «Український інститут інтелектуальної власності» у зв'язку з припиненням повноважень посадових осіб згідно із п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості календарних днів.

Пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Вказана норма права стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є ДП «Український інститут інтелектуальної власності» , а позивач не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма, тому висновки судів попередніх інстанцій про незаконне звільнення та наявність підстав для поновлення позивача на роботі є правильними.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не зазначено у резолютивній частині посилання на незаконність звільнення, колегія судів не приймає, оскільки судами попередніх інстанцій вирішено поновити позивача на роботі саме з підстав його незаконного звільнення, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем порушено вимог ст. 46 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про державну службу», оскільки законних підстав для відсторонення позивача від посади не було, однак наказ, яким позивача було відсторонено, відповідачем самостійно визнано таким, що втратив чинність 20 квітня 2015 року, тому підстави для визнання його незаконним на час розгляду справи були відсутні.

Установивши, що позивачу за лютий-квітень 2015 року надбавка за інтенсивність праці у розмірі 50 % від посадового окладу не встановлювалася, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що відсутні підстави для стягнення з відповідача доплати за інтенсивність праці у заявленому розмірі.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку і повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій неправоздатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Судами встановлено, що позивачу під час звільнення нараховано та виплачено, у тому числі вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (132 971 грн 95 коп. з урахуванням утримань), як це передбачено ст. 44 КЗпП України.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 71 304 грн 20 коп.

Отже, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що до оплати за час вимушеного прогулу необхідно зарахувати отриману позивачем вихідну допомогу.

Також колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій із визначеним судами розміром моральної шкоди, який відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Отже доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.В. Кадєтова

С.О. Карпенко