АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Міралюкс», Публічного акціонерного товариства «Експобанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Міралюкс», Публічного акціонерного товариства «Експобанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено за безпідставністю.

З цим рішенням не погодилася позивач, яка, посилаючись на порушення норм матеріального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом не було взято до уваги, що вона була обізнана лише про отримання її чоловіком кредиту, а не ознайомлена з його умовами.

Вказує, що про укладення іпотечного договору їй взагалі нічого не було відомо; майно ПП «Міралюкс», власником якого є її чоловік ОСОБА_4, є обєктом спільної сумісної власності, а тому може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «Експобанк», зазначає, що право приватної власності на спірні нежитлові приміщення (магазин) оформлено на ПП «Міралюкс» та предмет іпотеки ніколи не перебував у власності ОСОБА_4, а тому не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Правомірність набуття ПП «Міралюкс» спірного майна ніким не оскаржувалася та не визнавалася незаконною.

Також вказує, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на вимогу про визнання Іпотечного договору припиненим.

У судовому засіданні представник позивача доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримала та прохала її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника позивача, дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що, відповідно до актового запису №1844 у Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу міського палацу укладення шлюбів м. Полтави, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 одружились 13.08.1988 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-КЕ № 262654 (а.с.5).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №763300 від 11.09.2009 року, нежитлові приміщення (магазин) за адресою: вул. Сінна 29-Б, м. Полтава, Полтавська обл., належать на праві приватної власності Приватному підприємству «Міралюкс», відповідно до рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 08.09.2009 року №404 (а.с.6).

Зазначене підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.09.2009 року (а.с.6, на звороті).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 21.06.2011 року, вона не заперечує проти взяття її чоловіком ОСОБА_4 кредиту в сумі 100000,00 грн. на термін три роки (а.с.35).

14.07.2011 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (далі «Позичальник») було укладено договір кредиту №16-КР (а.с.13-15).

Згідно п.1.1. договору Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 100000,00 грн.

Згідно п.1.2.1 договору позичальник зобовязувався повернути кредит у строки/терміни, що визначені графіком, але не пізніше 13.07.2012 року та у відповідності до п.1.3 зі сплатою відсотків в розмірі 20%.

За змістом п.2.2 договору забезпеченням зобовязання Позичальника за цим Договором є неустойка та іпотека нежитлового приміщення (магазин), який належить ПП «Міралюкс» в м. Полтава по вул. Сінна, 29-б.

З метою забезпечення виконання зобовязання Позичальника за кредитним договором між ПАТ «КБ «Експобанк» (далі «Іпотекодержатель») та приватним підприємством «Міралюкс» (далі «Іпотекодавець») укладено договір іпотеки №19-3 від 14.07.2011 року, відповідно до якого ПП «Міралюкс» («Іпотекодавець») передає в іпотеку нежитлове приміщення (магазин), який знаходиться в м. Полтава по вул. Сінна, 29-Б (а.с.10-11).

Сторонами договору іпотеки обумовлена ціна предмету іпотеки, що становить 450600,00 грн.

31.07.2012 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та приватним підприємством «Міралюкс» було укладено додатковий договір №1 до іпотечного договору №19-3 від 14.07.2011 року, яким змінено розмір та строки повернення кредиту (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки спірне майно належить юридичній особі, частка позивачки в ньому не визначалася, а тому посилання на обовязкове нотаріальне посвідчення згоди на передачу майна в іпотеку є помилковим. Окрім того, позивачка надала письмову згоду на укладення кредитного договору, пунктом 2.2 якого передбачено такі способи забезпечення зобов»язань позичальника, як неустойка та іпотека нежитлового приміщення (магазин), який належить ПП «Міралюкс» в м. Полтава по вул. Сінна, 29-б.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 Пленум ВСУ, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

У відповідності до ч.1 ст.60, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно правової позиції Верховного суду України у справі за №1622цс15 від 07.10.2015 року, відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом із тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За змістом п.29 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

З правової позиції Верховного суду України у справі №6-79 цс13 від 02.10.2013року вбачається, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Водночас, відповідно до ст.59 СК України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі ГК України) та Закону України "Про підприємництво".

Відповідно до ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч.2 ст.52 ЦК України, фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст.ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Результатом наділення юридичних осіб приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Отже, майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки ОСОБА_4 діяв як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності та вирішуючи питання про передачу в іпотеку майна, яке належить ПП «Міралюкс» приватного підприємства, засновником якого він є, ОСОБА_4В, діяв виключно як власник цього майна й субєкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

При цьому, навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для визнання недійсним іпотечного договору.

Доводи апеляційної скарги щодо не взяття до уваги місцевим судом рішення Конституційного суду України у справі №1-8/2012 від 19.09.2012 року, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Згідно правової позиції Верховного суду України у справі №6-79 цс 13, посилання на рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на необізнаність з умовами кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до написаної особисто позивачкою заяви, вона знала про намір свого чоловіка на оформлення кредитного договору та надала на це свою згоду, а ознайомлення з його умовами було її правом, яким ОСОБА_3 не скористалась.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 січня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1