Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді - Леміш О.М.,

при секретарі: Химинець О.Я.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1А

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді справу за позовом ТОВ „Росвен Інвест Україна до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТзОВ "РосвенІнвест Україна" про визнання недійсним кредитного договору -

встановив:

ТОВ „Росвен Інвест Україна звернувся в Ужгородський міськрайонний суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 15.05.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ „Росвен Інвест Україна та ОСОБА_2. укладено кредитний договір № НОМЕР_1, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 21 506,24 грн., із зобовязанням повернути отримані кошти на умовах і в строк, встановлені договором.

Позивачем було дотримано всіх умов договору, однак відповідачем протягом тривалого часу зобовязання взяті відповідно до умов договору не виконуються, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу та судові витрати.

Разом зтим, ОСОБА_2І звернулась до суду з зустрічним позовом до ТзОВ «Росвен Інвест Україна» , про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору. Свій позов вона мотивувала тим, що при укладенні кредитного договору Позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Позивач за зустрічним позовом був ознайомлений лише з тією інформацією, яка бу. а фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем за зустрічним позовом.

Із аналізу матеріалів кредитного договору, можна встановити, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо;

всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі_ сум „погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

всупереч вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно Дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі і доказів про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Так, встановлена банком кредитного договору умова , щодо обов»язку сплати позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч.5 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів , а сума комісії , сплаченої позивачем є незаконно отриманою банком.

Банк скористався тим, що позивачу об»єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорю вального договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг , а відповідач в порушення вимог ч.2 ст. 11 та абз.16 ч.1ст.6 ЗУ Про захист прав споживачів не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні договору , та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

Окрім наведеного позивач за зустрічним позовом зазначила, що умови договору є несправедливими , наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

У судове засідання представник позивача за первісним позовом не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений, однак в позовній заяві міститься просить розглянути справу без його участі, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки, позивачки за зустрічним позовом в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримав та просив суд задоволити такий .

Суд, заслухавши позицію представника позивача за зустрічним позовом , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що первісний позов із наведених у ньому мотивів обґрунтований і підлягає до задоволення , а зустрічний до змдоволення не підлягає з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 15.05.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ „Росвен Інвест Україна та ОСОБА_2. укладено кредитний договір № НОМЕР_1, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 21 506,24 грн., із зобовязанням повернути отримані кошти на умовах і в строк, встановлені договором.

Позивачем всі зобовязання по договору виконано, а саме надано відповідачу суму коштів. Відповідач взяті відповідно до договору кредиту зобовязання порушив.

Так, суд не може погодитись з твердженнями позивача наведеними в позові з приводу відсутності у змісті договору встановлених законодавством обовязкових умов , які необхідні для його укладення, а також введення в оману відповідачем позивачки при укладенні договору , чим по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту № 0, на момент укладення такого, позичальником не наводилось жодних зауважень щодо місту договору чи порушення його прав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Факт отримання кредитних коштів за Договором Позичальником ОСОБА_1 не оспорюється.

Згідно положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину.

Статтями 627 та 629 ЦК України передбачено, що сторони відповідно до ст.6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контенгента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Договір згідно ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Згідно п.3.4. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, об'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Відповідно до п.3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії. які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що вищенаведені норми чинного законодавства банком не порушено, договір відповідає встановленим вимогам , окрім того в позовних вимогах банк просив суд стягнути з позивача заборгованість по тілу кредиту 20661,76 грн. та прострочені відсотки за користування кредитом в сумі 4315,69 , без жодних інших нарахувань , зокрема, комісій, пені, штрафів чи комісійної винагороди.А тому посилання позивача за зустрічним позовом як на одну зпідстав для визнання догвору недійсним , втановлення баноком такох умови договору як сплата комісії не є обгрунтованими та такими, що не можуть бути прийнятими судом та поставлені в основу рішення суду.

Детальний опис сукупної вартості кредиту для Позичальника викладено у Додатку №1 до кредитного договору № від 15.05.2012 року.

При укладенні кредитного договору сторони погодили його умови, Позичальник ОСОБА_2І засвідчила, що надана їй Банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом та виконанням умов договору, а отже, не вважала його умови несправедливими.

Позичальник згідно ч.2 ст.1056 ЦК України мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це Кредитора. Крім того, у Позичальника у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» існувала можливість в 14-денний термін відкликати свою згоду на укладення кредитного договору, проте цим правом він не скористався.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і посилання позивача про введення його в оману з боку кредитодавця щодо обставин, які мають істотне значення для кредитного договору № від 15.05.2012 року .

Статтею 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно коментованої статті під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230.

Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Сам по собі факт того, що позивачу за зустрічним позовом бракувало знань необхідних для здійснення вибору вибору при підписанні договору , не дає їй право вимагати визнання договору недійсним.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що при укладенні оспорюваного кредитного договору Банком було надано Позичальнику всю інформацію щодо істотних умов договору і останній з такими умовами погодився, засвідчивши це своїм підписом.

Представник ОСОБА_2І всупереч ст.ст.10, 60 ЦК України не довів тих обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, зокрема не довів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких його введено в оману, і сам факт обману.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ст. 14 Цивільного кодексу України, виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 611 Цивільного Кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, серед іншого - сплата неустойки.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Станом на 06.03.2013 року загальна сума заборгованості ОСОБА_2І перед позивачем становить 24 977,45 грн.

Стаття 625 Цивільного Кодексу України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Так, як у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судових витрат.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

РІШИВ:

Позов ТОВ „Росвен Інвест Україна до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, на користь ТОВ „Росвен Інвест Україна заборгованість за кредитним договором № НОМЕР_1 від 15.02.2012 р. у розмірі 24 977,45 грн. (двадцять чотири тисячі девятсот сімдесят сім грн. 45 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, на користь ТОВ „Росвен Інвест Україна, витрати, понесені у зв'язку зі зверненням до суду, а саме: судовий збір у розмірі 249,77 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТзОВ "РосвенІнвест Україна" про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З повним текстом рішення суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_3М