УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання частково недійсним договору, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та визнання частково недійсним договору.

Зазначала, що 10 лютого 2009 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір банківського дебетового карткового рахунку, згідно умов якого банк видав їй банківську картку «Маestro» НОМЕР_1.

Сторони погодили, що договір складається із заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку і Умов та правил надання банківських послуг.

Пунктом 6.9 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті різниці курсу валют, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Позивач просила суд визнати недійсним зазначений пункт 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10 лютого 2009 року, оскільки він суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливим, позивач не може нести відповідальність на неналежну роботу комп'ютерних систем банку, працівників ПАТ КБ «ПриватБанк» та відшкодовувати завдану такими діями шкоду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у позові ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено у відповідності до положень ч. 5 ст. 267 ЦК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє від імені ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір банківського дебетового карткового рахунку, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» було видано ОСОБА_6 дебетову пластикову картку Maestro НОМЕР_1. Сторони визначили, що договір складається з заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 14-20).

Пунктом 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10 лютого 2009 року, передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

В період з 10 лютого 2009 року по 27 лютого 2009 року по картці ОСОБА_6 здійснено ряд транзакцій, а саме - на дебетову картку зараховано певну суму грошових коштів та на території Грузії знято їх за місцевим курсом валют.

За результатами проведених операцій на рахунку дебетової картки утворився овердрафт у розмірі 124 544 грн 43 коп.

По факту виникнення овердрафту на картках ПриватБанку «Миттєва» із-за курсової різниці по банкоматним операціям в Грузії в банку було проведено службове розслідування.

Під час проведення вказаного розслідування з інформації керівника Департаменту системного забезпечення було встановлено, що причиною виникнення несанкціонованого овердрафту на картковому рахунку позивача є збій програмного забезпечення, що проводило на TranzWare Online процедуру перевірки курсів валют. Цією процедурою був передбачений механізм, який при різкій зміні курсу (більш, ніж 15 %) з метою виключення помилки, повинен був сповістити адміністраторів TranzWare Online. Внаслідок програмної помилки такі повідомлення адміністратору системою не направлялись, у зв'язку з чим коректування курсу в ручному режимі не здійснювалось. Курс змінювався в автоматичному режимі - 23 липня, 12 серпня та 11 листопада 2008 року. З 11 листопада по 02 грудня курс був незмінним - 3,4722, а 03 грудня відбулася зміна курсу з 3,4722 до 4,4444. Програма його в систему TranzWare Online в зв'язку з перевищенням порогового значення і повідомлення адміністратору з даного приводу по даному поводу не відсилала. З 27 лютого після виявлення проблеми і підвищення порогового значення, встановлений новий курс (а. с. 21-23).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок повернення заборгованості за договором про надання банківських послуг НОМЕР_1 від 10 лютого 2009 року 124 344 грн 43 грн.

7 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним п. 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10 лютого 2009 року. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_6 зазначила, що положення п. 6.9. Умов та правил надання банківських послуг суперечать положенням чинного законодавства та відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. На думку позивача, вона не може нести відповідальність за неналежну роботу комп'ютерних систем банку, його співробітників, а також відшкодовувати нанесену їх діями шкоду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 за їх безпідставністю, а також за пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд з такими висновками повністю не погодився, встановив, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові за пропуском строку позовної давності, дійшов передчасних висновків, не розглянувши спір по суті, що може бути самостійною підставою відмови в позові у разі його необґрунтованості.

Допущену судом першої інстанції помилку виправлено судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду вважала помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_6 з наступних підстав.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 5 вказаної статті якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Покладення на клієнта банку обов'язку погасити заборгованість по картрахунку, яка виникла в результаті технічних помилок в роботі обладнання банку порушує принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та, як наслідок, завдає шкоди клієнту, а тому, положення п. 6.9 Умов та правил надання банківських послуг в цій частині є несправедливими, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання їх недійсними.

Разом з тим, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення вимог ОСОБА_6 про визнання несправедливими положень п. 6.9 Умов та правил надання банківських послуг в частині визначення обов'язку клієнта банку погасити заборгованість держателя по картрахунку в результаті курсової різниці та в інших випадках, оскільки такі положення не суперечать вимогам законодавства та не порушують принцип добросовісності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що п. 6.9 Умов та правил надання банківських послуг узгоджується з нормами п. 3.22 Положения про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого Постановою НБУ № 137 від 19 квітня 2005 року, яким визначено, що незалежно від платіжної схеми та типу (виду) платіжних карток на картрахунку може виникати заборгованість держателя платіжної картки перед банком-емітентом. що не була обумовлена договором і не є прогнозованою в розмірі та за часом виникнення. Ця заборгованість може виникати, зокрема, в разі: зміни курсів валют і надходження до клірингу інформації про операцію в іноземній валюті в сумі більшій, ніж та, яку еквайр (платіжна система) попередньо надіслав емітенту в платіжному повідомленні і яку було блоковано на картрахунку клієнта для забезпечення його зобов'язання за здійсненою операцією; виникнення технічних помилок у роботі обладнання емітента, еквайра або процесингового центру; в інших випадках. Емітенти в договорі з клієнтом повинні передбачати порядок і строки погашення такої заборгованості.

Однак, п. 3.22 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням не встановлює обов'язку клієнта банку погасити заборгованість по картрахунку, яка виникла в результаті технічних помилок в роботі обладнання банку. Відтак, посилання суду на вказаний пункт Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, апеляційним судом визнано безпідставним.

Таким чином, колегія суддів визнала законними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання недійсним положень п. 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною укладеного 10 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 договору банківського дебетового карткового рахунку, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті технічних помилок в роботі обладнання клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права, ОСОБА_6 пропущений строк позовної давності.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір банківського дебетового карткового рахунку було укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 10 лютого 2009 року. З позовом до суду ОСОБА_6 звернулася лише 07 листопада 2014 року, тобто більше ніж через п'ять років.

В судовому засіданні 01 квітня 2015 року представник ОСОБА_6 подав заяву про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом. Зазначив, що до жовтня 2014 року ОСОБА_6 не володіла об'єктивною можливістю захистити своє право оскільки чисельні звернення до прокуратури та міліції були безрезультатними, а також була відсутня стала судова практика про задоволення аналогічних позовних вимог споживачів послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

Визначені представником ОСОБА_6 обставини судом не визнано поважними причинами пропуску, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_6, а тому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків, що позовні вимоги останньої не підлягають задоволенню на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України, а рішення районного суду скасуванню через його невідповідність вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Доводи касаційних скарг та наявні у матеріалах справи документи жодним чином не спростовують наведених вище висновків апеляційного суду, а тому оспорюване рішення апеляційного суду не підлягає скасуванню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна Судді:М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік