Справа № 733/1178/16-ц Провадження № 22-ц/795/2324/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Овчарик В. М. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.,
суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.
при секретарі:Покладі Д.В.
за участю:представника військової частини НОМЕР_1 Долганюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:
Не погоджуючись з рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді такелажника цеха ремонту та складання боєприпасів 3 розряду військової частини НОМЕР_1 з 01 квітня 2015 року. Вирішено питання про судовий збір.

Військова частина НОМЕР_1 вважає зазначене рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд дійшов помилкового висновку про необхідність поновлення позивача на роботі, оскільки підставою для звільнення ОСОБА_1 був його призов на військову службу і хоча ч.2ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» яка набрала чинності 08.02.2015 року надає право працівнику на збереження місця роботи на час призову на строкову військову службу, проте п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України залишалася незмінною і надавала право військовій частині 31.03.2015 року звільнити позивача з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період не є тотожнім з призовом на строкову військову службу, а тому на позивача на поширюються передбачені законодавством гарантії щодо збереження робочого місця.

Також військова частина НОМЕР_1 зазначає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом та при цьому не навів поважних в розумінні чинного законодавства причин пропуску строку давності, а тому підстави для його поновлення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 23 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року працював на посаді такелажника цеха ремонту та складання боєприпасів 3 розряду в/ч НОМЕР_1 , відтак позивач та відповідач перебували у трудових відносинах (а.с.4).

30 березня 2015 року позивач на ім`я начальника цеху №8 надав заяву, в якій просив звільнити його у зв`язку з призовом в армію з 01 квітня 2015 року (а.с.5).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 31 березня 2015 року ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на військову службу було звільнено з роботи з 01 квітня 2015 року (а.с.4,8).

Згідно з довідкою №746 від 11 квітня 2016 року, виданою військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України, позивач з 06 квітня 2015 року по 06 жовтня 2016 року проходив строкову військову службу в зазначеній військовій частині(а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося в порушення приписів ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з таких підстав.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, також членів їхніх сімей.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015 року були внесені зміни

до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які набрали чинності 08.02.2015 року, відповідно до яких за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форм навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, призов ОСОБА_1 на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Чернігівської області.

Таким чином, у період з 08.02.2015 по 10.06.2015 року діяла пряма норма ч.2 ст.39 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» щодо збереження за працівниками призваними на строкову військову службу, місця роботи (посади).

За таких обставин, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося в порушення приписів ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Доводи апеляційної скарги про те, що призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період не є тотожнім з призовом на строкову військову службу, а тому на позивача на поширюються передбачені законодавством гарантії щодо збереження робочого місця станом на квітень 2015 року, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки строкова військова служба є різновидом військової служби, позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, в Указі Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15 від 14 січня 2015 року зазначається про переведення національної економіки України на функціонування в умовах особливого періоду.

Доводи апеляційної скарги про правомірність звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 3 ч.1 ст.36 КЗпП України спростовуються матеріалами справи та нормами матеріального закону, якими регулюються спірні правовідносини, відповідно до яких починаючи з 08 лютого 2015 року державні гарантії щодо збереження робочого місця розповсюджуються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, на особливий період, чи оголошення рішення про проведення мобілізації, і діяли на час видачі відповідачем наказу про звільнення позивача з роботи.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги що лише з набуттям чинності 11.06.2015 року Закону України від 14.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» за працівниками, призваними на строкову військову службу зберігається місце роботи, посада й середній заробіток, а станом на 01.04.2015 року зазначені пільги та гарантії не розповсюджувались на працівників, яких призвано на строкову військову службу, не відповідають законодавству.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі встановлених обставин у справі, які досліджено повно та всебічно з належною оцінкою здобутих доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач був звільнений з роботи без законних на те підстав.

Доводи апелянта про те, що строк звернення до суду позивачу був безпідставно поновлений, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки з 01 квітня 2015 року по 06 жовтня 2016 року позивач перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України, особисто не отримував ні копії наказу про звільнення ні трудової книжки, крім того, ОСОБА_1 був призваний на військову службу для виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту територіальної цілісності України, а тому враховуючи зазначені обставини, які унеможливлювали його звернення до суду у встановлений законом строк за захистом свого порушеного права, суд першої інстанції обґрунтовано визнав поважними причинами пропуску строку ОСОБА_1 для звернення до суду і обґрунтовано поновив йому встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду з позовом.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що рішення суду повністю відповідає вимогам ст.213 ЦПК України,ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: