Провадження № 2/537/5/2016
Справа № 537/6859/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2016 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Мурашової Н.В., за участі секретаря Шаповал М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчук цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

12.12.2014 року ПАТ «Полтава-банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно кредитного договору №75 від 20.09.2007 року зі змінами внесеними додатковими угодами, ПАТ «Полтава-банк» надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 85000,00 доларів США, що станом на 08.12.2014 року еквівалентно по курсу НБУ 1360000,00 грн. А ОСОБА_1 зобов'язався щомісячними платежами згідно з графіком повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 12,9% річних від суми залишку заборгованості по кредиту. В забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 по кредитному договору №75 від 20.09.2007 року, між ПАТ «Полтава-банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №90 від 20.09.2007 року, за яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання вказаних зобов'язань позичальником. Також в забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 по кредитному договору №75 від 20.09.2007 року, між ПАТ «Полтава-банк» та ОСОБА_2 укладено договори іпотеки №89 від 20.09.2007 року та №91 від 21.09.2007 року, за якими ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, будинок №62 по вул. М.Кучми в м. Кременчук. Проте ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за договором кредиту, а ОСОБА_2 не виконала своїх зобов'язань як поручитель. Тому 04.09.2012 року ПАТ «Полтава-банк» зверталось к позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення кредиту, яка також залишилась без виконання. Станом на 08.12.2014 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за договором кредиту складає 1141453,44 грн. Тому ПАТ «Полтава-банк» звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, просив стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року в розмірі 1141453,44 грн., стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 3654,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ "Полтава-банк" ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги в повному обсязі з наведених підстав, просив їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили відмовити в задоволенні позову, оскільки договір поруки №90, укладений 20.09.2007 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_2 для забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 по договору кредиту №75 від 20.09.2007 року визнаний припиненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30.11.2015 року. Крім того просили відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності для звернення до суду за захистом, врахувавши, що порушення виконання зобов'язань ОСОБА_1 відбулося з 20.09.2007 року, ПАТ «Полтава-Банк» звертався 04.09.2012 року до відповідачів з вимогою про дострокове погашення кредиту, проте Банк подав позов до суду лише в грудні 2014 року.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

20.09.2009 року між ПАТ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №75, за умовами якого банк надав останньому кредит в розмірі 85000 доларів США. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язався в строк до 20.09.2022 року щомісячними платежами згідно з графіком повернути кредит зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,9 % річних на суму залишку заборгованості.

Відповідно до п.4.3. Договору кредиту, банк має право у разі виникнення простроченої заборгованості по кредиту або прострочення сплати відсотків по ньому, достроково стягнути заборгованість за кредитом, письмово попередивши про це позичальника за 10 днів. (а.с.3-6).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за вище зазначеним кредитним договором №75 від 20.09.2007 року, між ПАТ «Полтава-банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 90 від 20.09.2007 року, за яким поручитель відповідає в повному обсязі перед банком за порушення зобовязань позичальником ОСОБА_1 (а.с.7).

Згідно з розрахунком заборгованості, ОСОБА_1 не виконав своїх зобов'язань за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року, останній платіж було сплачено 08.06.2012 року.

04.09.2012 року ПАТ «Полтава-банк» надіслало позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимогу про дострокове повне виконання зобовязань за кредитним договором, в якому вимагав достроково повернути кредит в сумі 478717,40 грн., суму простроченого кредиту в розмірі 33292,68 грн., проценти за користування кредитом в сумі 27341,98 грн. і пеню в розмірі 118053,82 грн. в строк не пізніше тридцяти днів з моменту отримання письмової вимоги. (а.с.12).

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання.

В силу ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених норм закону та обставин справи дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 має обов'язок погасити наданий йому кредит, відсотки за користування в повному обсязі, але не виконав своїх зобов'язань перед Банком.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, суд вважає, що банк правомірно заявив позовні вимоги до позичальника ОСОБА_1 в межах строків позовної давності.

Згідно з розрахунком банку станом на 08.12.2014 року заборгованість ОСОБА_1 за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року складає 1141453,44 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 864114,47 грн., несплачені відсотки за користування кредитом 277338,97 грн.

Відповідно до ст.10, ст.11, ст.60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачі не подали суду докази, якими могло бути спростовано правомірність проведених банком розрахунків заборгованості за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року, укладеного з ОСОБА_1

Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ПАТ «Полтава-банк» в частині стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року в розмірі 1141453,44 грн.

Суд критично відноситься к твердженням представників відповідача ОСОБА_2 про сплив строку позовної давності для звернення до суду за захистом.

Так, згідно з матеріалами справи справи, останній платіж для погашення заборгованості за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року, укладеного з ОСОБА_1, сплачено 08.06.2012 року. 04.09.2012 року банк змінив строк виконання зобов'язання, звернувшись до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 з вимогою достроково сплатити кредит в 30-денний строк з моменту отримання вимоги. ПАТ «Полтава-банк» неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним договором кредиту. З даним позовом ПАТ «Полтава-банк» звернувся до суду 12.12.2014 року.

В ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ст.261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ст.264 ЦК).

Враховуючи, що з моменту порушення ОСОБА_3 прав банку і до звернення банку до суду з позовом сплинуло менше трьох років, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, передбаченого ст.256, ст.257 ЦК України.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року з поручителя ОСОБА_2, з наступних підстав.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30.11.2015 року, яке набрало законної сили, визнано такими, що припинили свою дію зобов'язання, що виникли з договору поруки №90 від 20.09.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Полтава-банк».

Згідно ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При застосуванні ч.4 ст.559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч.4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи ч.4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17.09.2014 року у справі № 6- 53 цс 14

Також Верховним Судом України в постанові від 21.11.2012 року у справі №6-134 цс12 було висловлено правову позицію, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобовязання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

З огляду на наведене, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду від 30.11.2015 року визнано такими, що припинили свою дію зобов'язання ОСОБА_2 за договором поруки №90 від 20.09.2007 року, укладеного з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язання за договором кредиту №75 від 20.09.2007 року, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Полтава-банк» про стягнення з поручителя ОСОБА_2 заборгованості за вказаним договором кредиту.

Тому суд вважає за необіхдне позоні вимоги ПАТ «Полтава-банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ "Полтава-банк" понесені ним і документально підтверджені судові витрати на судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)на користь Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» заборгованість за кредитним договором №75 від 20.09.2007 року в розмірі 1141453,44 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення через Крюківський районний суд м. Кременчука до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів після отримання копії цього рішення.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_7