Номер провадження: 22-ц/785/5273/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору застави недійсним та стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 04 травня 2016 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору застави недійсним та стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволений частково.

Визнано недійсним договір застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та зобовязано Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути ОСОБА_2 вантажний автомобіль RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 514 (пятсот чотирнадцять) гривень 70 копійок та оплати за проведення у справі судової почеркознавчої експертизи у розмірі 3002 (три тисячі дві) гривні 88 копійок.

В задоволенні решти позову щодо стягнення завданих збитків, ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 травня 2016 року в частині задоволеного позову ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно договору застави транспортного засобу № 252А/ZA вбачається, що 20 травня 2008 року, з метою забезпечення кредитного зобовязання ОСОБА_3 перед банком, ОСОБА_2 передав в заставу належні йому транспортні засоби: вантажний автомобіль RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, загальною вартістю 30 400,00 доларів США (а.с. 40 43, 77 78).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2012 року (а.с. 8 12) рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 листопада 2011 року (а.с. 314 317), яким звернуто стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та транспортні засоби RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, які належать ОСОБА_2, скасоване в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в іншій частині рішення залишено без змін.

Згідно копії акту від 29 січня 2010 року у ОСОБА_2 вилучено транспортні засоби та за договором № 252А/ZA від 20 травня 2008 року передані у заставу Банку (а.с. 39).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 6294/02 від 11 лютого 2014 року, підписи від імені ОСОБА_2 у наданих на експертизу примірниках договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, розміщених в нижній частинах першої, другої, третьої та четвертої сторінок документів в графах «Заставодавець» та на четвертих сторінках в розділі «Юридичні адреси та реквізити сторін» в графі «Заставодавець» ліворуч від підпису ОСОБА_2 (у кожному документі), виконані не самим ОСОБА_2, а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_2 (а.с. 108 114).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що не повязані з його недійсністю.

Тому, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність волі учасника правочину (позивача) при його укладенні, а отже позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, оскільки оспорений ним договір не підписував, а відтак цей договір не відповідав внутрішній волі позивача, що є правовою підставою для визнання договору застави автотранспорту № 252А/ZA від 20 травня 2008 року недійсним.

Крім того, судом вірно встановлено, що оспорений позивачем договір застави майна датований 20 травня 2008 року. У пункті 6 розділу «Предмет договору» зазначено, що в забезпечення виконання зобовязань «Позичальника» (ОСОБА_3С.) за Кредитним договором Заставодавець (ОСОБА_2М.) надав в заставу автотранспорт RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 24 000,00 доларів США та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 6 400,00 доларів США, який належить Заставодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, яке видано було лише 28 травня 2008 року.

На території України встановлено єдину процедуру державної реєстрації ( перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видача реєстраційних документів і номерних знаків, яка регулюється Порядком державної реєстрації, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 07.09.1998 року №1388.

Згідно вказаного Порядку, державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру Державтоінспекції.

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції, забороняється.

Таким чином, особа стає власником транспортного засобу лише після його реєстрації у відповідних органах і, до вчинення вищевказаних дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що на момент укладення договору застави транспортних засобів ОСОБА_2 не був власником заставного майна, оскільки договір укладався 20 травня 2008 року, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видано 28 травня 2008 року, тобто через вісім днів після укладення договору. Зазначене також дає підстави вважати, що оспорюваний договір з позивачем не укладався.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає також у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з іншим ушкодженням здоровя.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності,виваженості та справедливості, визначений ст. 3 ЦПК України.

Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості та характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, враховуючи, що тривалий термін позивач не може користуватися своїм майном, не може ним розпорядитися , суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 30 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що, з урахуванням обставин справи, розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим, тому, погоджується з ним.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частинами 1 та 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводами апеляційної скарги є пропуск позивачем строку для звернення до суду, однак вони являються неспроможними з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, с підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Відповідно штампу вхідної кореспонденції на позовній заяві, позивач звернувся до суду 01 лютого 2013 року (а.с. 2). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2012 року (а.с. 8 12) рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 листопада 2011 року (а.с. 314 317), яким звернуто стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та транспортні засоби RENAULT PREMIUM, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп SCHMITZ SPR 24, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, які належать ОСОБА_2, скасоване в частині звернення стягнення на квартиру, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в іншій частині рішення залишено без змін.

Отже, зверненню позивача до суду за захистом свого порушеного права передувало розгляд у судовому порядку позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення, у тому числі і на майно позивача і, позивач звернувся до суду після того, як судами позов Банку було розглянуто, тобто, початком перебігу трирічного строку для звернення до суду, в даному випадку слід вважати дату прийняття рішення про звернення стягнення на предмет застави Арцизьким районним судом Одеської області від 03листопада 2011 року.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст. 303 ЦПК України апеляційний суд позбавлений можливості виходити за межі доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому, колегія не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 04 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання договору застави недійсним та стягнення матеріальної та моральної шкоди без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_5