провадження 2/201/818/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Мороз Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення дії, яка порушує право, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_102 грудня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення дії, яка порушує право, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що він є клієнтом «ПриватБанку» через наявність укладеного між ними договору банківського рахунку з допомогою мережі інтернет через систему Приват-24. Погодивши всі необхідні умови, позивач відкрив в цьому банку віртуальний рахунок № НОМЕР_1 і цим рахунком користувався певних час без будь-яких обмежень. В червні 2015 року відповідач обмежив позивача в користуванні вказаного рахунку без пояснень і позивач немає можливості користуватися своїм рахунком і розпоряджатися наявними там своїми коштами. Позивач вважає вказане обмеження неправомірним і звернувся з заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, обмеження його прав. Після перевірки працівники банку повідомили, що їх всі дії стосовно позивача були правомірними. Позивач вважає кошти на вказаному рахунку своїми і наполягає на тому, що їх у нього заблоковано незаконно, а отже розблокувати його рахунок і повертати кошти банк повинен. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про розблокування вказаного рахунку з метою належного користування ним позивачем фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив зобов'язати відповідача зняти обмеження в користуванні грошовими коштами на віртуальному рахунку позивача, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що позивач уклав з банком договір приєднання та підписав анкету, відкрито рахунок, але він дійсно звертався до них з заявою, вони перевірку провели, відповідь надали, роз'яснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти зняття обмежень, визнання їх дій незаконними, зобов'язання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказане позивачем було правомірним з боку банку і належними доказами позивачем не доведено. На звернення позивача вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до позову ОСОБА_1 є клієнтом «ПриватБанку» через наявність укладеного між ними договору банківського рахунку з допомогою мережі інтернет через систему Приват-24. Погодивши всі необхідні умови, позивач відкрив в цьому банку віртуальний рахунок № НОМЕР_1 і цим рахунком користувався певних час без будь-яких обмежень. В червні 2015 року відповідач обмежив позивача в користуванні вказаного рахунку без пояснень і позивач немає можливості користуватися своїм рахунком і розпоряджатися наявними там своїми коштами.

Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви-анкети, Умов надання банківських послуг та Правил користування рахунком. Своїм підписом позивач ОСОБА_1 погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті в мережі інтернет.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав і банк ввів обмеження в користуванні вказаним рахунком.

Позивач вважає вказане обмеження неправомірним і звернувся з заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, обмеження його прав. Після перевірки працівники банку повідомили, що їх всі дії стосовно позивача були правомірними. Позивач вважає кошти на вказаному рахунку своїми і наполягає на тому, що їх у нього заблоковано незаконно, а отже розблокувати його рахунок і повертати кошти банк повинен. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про розблокування вказаного рахунку з метою належного користування ним позивачем фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Підписавши анкету-заяву на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, позивач тим самим уклав з позивачем договір, який відповідно до ст. 634 ЦК є договором приєднання. Згідно анкети-заяви, підписаної позивачем 06 лютого 2014 року, позивач погодився на укладення договору з позивачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». які розмішені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua.

09 березня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)». Згідно із цим Законом у новій редакції викладено Закон України «Про виконавче провадження», внесені зміни до низки законів України, зокрема, Цивільного кодексу України, законів України «Про державну виконавчу службу», «Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» тощо.

Так, змінами, які внесені до статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачено, що примусове списання коштів з рахунку клієнта та арешт на кошти клієнтів накладається не тільки за рішенням суду, але й за постановою державного виконавця. Таке ж право державного виконавця передбачено і ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідні зміни внесені і до статей 1071 та 1074 ЦК України. Так, за загальним правилом, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів здійснюється на підставі глави 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року.

Так, відповідно до цієї Інструкції, виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця про арешт коштів, прийнятою на підставі рішення суду про стягнення коштів або про накладення арешту, у порядку, встановленому законом. Крім того, як вірно зазначалось у листі НБУ № 18311/3482- 7852 від 08 серпня 2005 року «Про накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках клієнтів на підставі рішення суду про стягнення коштів», постанова державного виконавця про арешт коштів, яка винесена на виконання рішення суду про стягнення коштів, є обов'язковою для виконання і ніякого іншого додаткового рішення суду про арешт коштів чинним законодавством не вимагається.

Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про звільнення коштів з-під арешту. Арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо на рахунку клієнта немає коштів для забезпечення виконання документа про арешт коштів, то банк обліковує його на відповідному позабалансовому рахунку і не пізніше наступного робочого дня письмово повідомляє орган, який надіслав документ про арешт коштів, про відсутність коштів для його виконання.

Звільнення коштів з-під арешту банк здійснює за постановою державного виконавця, прийнятою відповідно до законодавства, або за постановою слідчого, коли під час провадження досудового слідства в застосуванні цього заходу відпаде потреба, а також за рішенням суду, яке надійшло до банку безпосередньо від суду.

Так, на рахунок позивача № НОМЕР_1 згідно гл. 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ N0 22 від 21 січня 2004 року накладений арешт відповідно до постанови державного виконавця відділу ДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції (ВП №50326187). Постанова ДВС та копія відповіді банку надані. До зняття вказаного арешту банк не має права здійснювати будь-які видаткові операції по рахунку клієнта. Отже, позов є необгрунтованим, а вимога про «зобов'язання банку зняти обмеження в користуванні грошовими коштами» - нездійсненною.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

Стаття 651 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для зміни або розірвання договору, а саме: 1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

На офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Позивачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначена анкета містить згоду позивача на укладання договору, всі умови банку про надання банківських послуг, тарифи, строки та інш.. Анкетою-заявою позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір приєднання про відкриття банківського рахунку та випуск картки. Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. постанови Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель зобов'язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Відповідно до п. 6.4. постанови НБУ № 223 користувач зобов'язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статті 1074 ЦК України «Обмеження права розпорядження рахунком» обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 роз'яснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…».

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України…».

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення дії, яка порушує право, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення дії, яка порушує право, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657, 1066, 1068, 1074 ЦК України, ст. ст. 30, 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення дії, яка порушує право, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -