Справа № 363/1985/16-ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/5477/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 01.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року про забезпечення позову у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 69 223, 13 грн. за кредитним договором № б/н від 4. 06. 2015 року та судові витрати.

Одночасно ПАТ «КБ «ПриватБанк» подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме : - на квартиру загальною площею: 53, 7 кв. м., житловою площею: 29,9 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення; - направити до Дніпропетровської філії державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства Юстиції України заяви про реєстрацію обтяжень на вказане нерухоме майно, обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань, заборонити відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб видачу відповідачу паспорта/проїзного документа; адміністрації Державної прикордонної служби України, вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов'язань.

В обґрунтуванні своєї заяви посилається на те, що відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту, через що вважає необхідним звернутися до суду із цією заявою з метою запобігання утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року вказану заяву було задоволено частково та накладено арешт на вказану квартиру, яка належить відповідачці, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження у межах суми стягнення.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні вказаної заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1, ч.1, ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки між сторонами є майновий спір, то невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому утруднити виконання рішення суду, через що вважав необхідним заяву задовольнити частково та накласти арешт на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 69 223, 13 грн. за кредитним договором № б/н від 04 червня 2015 року та судові витрати (а. с. 1-4).

Одночасно з цим ПАТ «КБ «ПриватБанк» подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірну квартиру, яка належить відповідачці ОСОБА_2, а також обмежити її у праві виїзду за межі України, заборонити компетентним органам влади видавати відповідачці паспорту і проїзних документів та вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідачки проїзних документів та обмеження її у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов'язань за кредитним договором (а. с. 5-7).

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно роз'яснень п. 10 вищевказаної Постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що невжиття цих заходів може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, оскільки між сторонами виник спір про стягнення кредитної заборгованості, крім того потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, а тому вказана ухвала була постановлена судом із додержанням вимог ст. 151 ЦПК України.

Доводи, які наведені в апеляційній скарзі, не підтвердженні жодними належними і допустимими доказами та не спростовують обґрунтованості ухвали місцевого суду, то, в такому випадку, і не можуть бути підставою для її скасування.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду та впливали на законність і обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: