Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» про стягнення коштів, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» (далі - ТОВ «Можайське») про стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в березні 2014 року між ним, ОСОБА_3 та ТОВ «Можайське» було досягнуто згоди про те, що він, як засновник ТОВ «Можайське», надасть поворотно-фінансову допомогу товариству у сумі 105 000 грн. Зазначав, що вказану домовленість сторони мали оформити договором № 8 про надання поворотної фінансової допомоги. У зв'язку з цим ОСОБА_3 передав узгоджений з директором товариства ОСОБА_4 текст договору йому на підпис. Отримавши запевнення від ОСОБА_4, що договір буде ним підписаний і скріплений печаткою, та ідучи назустріч проханню ОСОБА_4 про необхідність внесення коштів у зв'язку з необхідністю поповнення обігових коштів товариства, ОСОБА_3 28 березня 2014 року вніс грошові кошти в касу банку «Укрсиббанк», в якому відкритий рахунок ТОВ «Можайське». Дані кошти були зараховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Можайське» № НОМЕР_1.

Після отримання коштів ТОВ «Можайське» в особі його директора ОСОБА_4 відмовилося від підписання договору № 18 про надання поворотної фінансової допомоги.

Враховуючи викладене, позивач на підставі ст. 1212 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь борг з урахуванням індексу інфляції у сумі 175 140 грн та проценти за час порушення виконання грошового зобов'язання у сумі 3 958 грн, передбачених ст. 625 ЦК України .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Можайське» на користь ОСОБА_3 105 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ТОВ «Можайське» просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторонами не було дотримано форми укладення договору, а саме: він не підписаний сторонами, а тому виконання за неукладеним правочином є безпідставним, а отримане у порядку такого виконання майно підлягає поверненню іншій стороні згідно з положеннями ст. 1212 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 був одним із засновників ТОВ «Можайське». 28 березня 2014 року він вніс 105 000 грн в касу банку «Укрсиббанк» на розрахунковий рахунок ТОВ «Можайське» № НОМЕР_1. Призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги засновником згідно з договором № 8 від 27 березня 2014 року.

Договір № 8 від 27 березня 2014 року сторонами підписаний не був.

Судами встановлено, що факт надходження коштів від позивача на рахунок ТОВ «Можайське» відповідачем не оспорюється.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та 2 ст.205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не забороненийцивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отриманеоднією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст.11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

За таких обставин, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, враховуючи те, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, а тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2015 рокускасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана