У х в а л а

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Новий Львів», Львівська міська рада, про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що на обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Новий Львів» (далі - ЛКП «Новий Львів») перебуває будинок АДРЕСА_1 Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 «Про надання гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_1 статусу житлового будинку і передача його у власність територіальної громади міста Львова» вказаному будинку надано статус житлового. Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового будинку АДРЕСА_1 прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. ЛКП «Новий Львів» проведено обстеження кімнати АДРЕСА_1 та встановлено, що у вказаній кімнаті проживає без законних підстав відповідач ОСОБА_2, договір найму з яким на кімнату № НОМЕР_1 не укладався та ордер йому не видавався. З урахуванням того, що ОСОБА_2 самоправно зайняв кімнату АДРЕСА_1, на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України просив виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року позовні вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 37 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 8 грн 50 коп. державного мита в користь держави.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Сихівської районної адміністрації до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

У касаційній скарзі Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 1976 року працював у виробничому об'єднані «Полярон» (далі - ВО «Полярок»).

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 березня 2007 року АДРЕСА_2 надано статус житлового та прийнято у власність територіальної громади м. Львова (т. 1, а. с. 10).

Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року АДРЕСА_3 прийнятий у власність територіальної громади м. Львова від ВО «Полярон» та йому надано статус житлового (т. 1, а. с. 10).

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 29 березня 2011 року № 408 у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає, а відповідач ОСОБА_2 проживає в ній без реєстрації (т. 1, а. с. 9).

Згідно із актом, складеним комісією ЛКП «Новий Львів» від 30 березня 2011 року, відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній кімнаті з 1976 року, як працівник ВО «Полярон» без реєстрації (т. 1, а. с. 7).

ОСОБА_2 здійснював оплату за надану йому в оренду кімнату та інші комунальні платежі в період з 2001 року по травень 2011 року (т. 1, а. с. 66-74).

Ордер на поселення в спірну кімнату відповідача ОСОБА_2 відсутній.

Згідно зі ст. ст. 127, 128, 129 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають із підприємством у трудових відносинах. Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208.

30 березня 2011 року відповідачу ОСОБА_2 було вручено попередження про необхідність звільнення самовільно зайнятої кімнати АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8).

Разом з тим, 23 січня 2001 року між ОСОБА_2 та ВО «Полярон» укладений договір оренди майна (ліжко-місця) кімнати АДРЕСА_1 строком на один рік (т. 1, а. с. 98).

Відповідно до п. 4.2 договору оренди термін оренди складає поточний рік з моменту прийняття майна, що орендується, за актом приймання.

Згідно із п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України такий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В період обумовленого строку дії вищевказаного договору оренди з 23 січня 2001 року по 23 січня 2002 року був чинний ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За правилами ст. 256 ЦК Української РСР 1963 року, за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Пунктом 1 частини 1 статті 44 та частини 2 статті 257 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій з громадянами повинен бути укладений у письмовій формі.

Згідно ст. 258 ЦК УРСР строк договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що підставою для вселення відповідача у вказану кімнату був наведений договір оренди, який укладений відповідно до чинного на той час законодавства, обґрунтовано вважав, що підстави для виселення відповідача за умов, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, відсутні, оскільки останній вселився до спірної кімнати відповідно до наведених норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.О. Кузнєцов