Справа № 379/1548/15-ц Головуючий у І інстанції Василенко О. М.
Провадження № 22-ц/780/1646/16 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 49 21.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Поліщука М.А., Сушко Л.П.,

прза участю секретаря: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів ,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 1992 року по 10 жовтня 2015 року.

В період перебування в шлюбі їй була встановлена ІІІ група інвалідності, єдиним її доходом є мінімальна пенсія, розмір якої є недостатнім для задоволення всіх її матеріальних потреб. Вважала, що відповідач працює і отримує стабільний заробіток, то

він може та повинен сплачувати аліменти на її утримання, як непрацездатної особи.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції відмовлено в позові в порушення вимог ч. 4 ст. 76 СК України. Зазначає, що позивачка не мала можливості отримати освіту, працювати у зв'язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства, піклування про членів сім»ї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.1992 року по 18.10.2015 року.

Від спільного проживання мають двох повнолітніх дітей.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0213698, позивачка є інвалідом ІІІ групи з 01.07.2015 року. Причина інвалідності: загальне захворювання, з можливістю працювати в звичайних виробничих умовах з обмеженим робочим днем. Інвалідність позивачці встановлена на строк до 01 липня 2016 року

Відповідач, відповідно до довідки №7678/0202, виданої 06.11.2015 року управлінням Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області, перебуває на обліку як інвалід ІІ групи загального захворювання. Крім того, відповідач працює головним бухгалтером в Таращанській міжрайонній виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність встановлений з 1 січня 2015 року 949 гривень, з 1 вересня 1074 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є непрацездатним інвалідом ІІ групи, потребує витрат на придбання ліків та не може надавати матеріальну допомогу позивачці. ОСОБА_2 встановлений розмір пенсії який відповідає законодавчо встановленому розміру прожиткового мінімуму для непрацездатної особи.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступних підстав:

Згідно зі ст. 75 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально утримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Відповідно до ст. 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу, або протягом року після розірвання шлюбу від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-3066 цс 15 від 13 квітня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, відповідно вимог ЗУ "Про державний бюджет України на 2015 рік" відповідачка забезпечена прожитковим мінімумом доходів громадян.

Посилання апелянта на те, що позивачка не мала можливості отримати освіту у зв'язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 4. ст. 76 С.К. України якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Частина 4 статті 76 Сімейного Кодексу передбачає можливість стягнення аліментів на працездатну дружину протягом трьох років після розірвання шлюбу лише за наявністю сукупності обставин: обставин життя, що мають істотне значення, та можливості колишнього чоловіка надавати таку допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці встановлена ІІІ група інвалідності з можливістю працювати в звичайних виробничих умовах з обмеженим робочим днем.

ОСОБА_2 не довела належними доказами той факт, що отримати освіту та працевлаштуватися вона не могла у зв'язку з обставинами, що мають істотне значення.

Разом з тим позивачем не доведена матеріальна спроможність відповідача надавати їй матеріальну допомогу.

Інших доводів незаконності рішення апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції викладені в рішенні відповідають вимогам закону та обставинам справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази та ухвалив обґрунтоване рішення з вірним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: