У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 2009 вона є клієнтом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк»).

Зазначала, що 1 грудня 2009 року між нею та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір банківського владу на суму 2 300 грн та 2 лютого 2010 року на суму 2 тис. грн. У березні 2015 року позивач звернулась до ПАТ КБ «Правекс-Банк» з проханням повернути кошти та надати інформацію про наявні відкриті та закриті рахунки.

31 березня 2015 року відповідач надав відповідь, у якій зазначив про те, що усі грошові кошти позивачем отримано.

ОСОБА_3 зазначає, що коштів від банку не отримувала, вклад на час звернення до суду не повернуто, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки зобов'язання банку з повернення вкладів виконані в повному обсязі, а ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів неотримання коштів за укладеними договорами.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 1 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір банківського вкладу № 5121 на суму 2 300 грн. 2 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір банківського вкладу № 5209 на суму 2 тис. грн.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Із виписок ПАТ КБ «Правекс-Банк» за особовим рахунком від 2 лютого 2010 року по закінченню строку дії договору банківського вкладу № 5121 від 1 грудня 2009 року ОСОБА_3 через касу Краснодонського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримала суму вкладу та нараховані проценти у розмірі 2 376 грн 88 коп., 9 лютого 2010 року вказаний рахунок закрито.

Згідно із виписками ПАТ КБ «Правекс-Банк» за особовим рахунком від 7 лютого 2011 року по закінченню строку дії договору банківського вкладу № 5209 від 2 лютого 2010 року суму вкладу та нараховані проценти у розмірі 2 442 грн 39 коп. було перераховано ПАТ КБ «Правекс-Банк» на особовий рахунок, який 8 лютого 2011 року закрито.

7 лютого 2011 року ОСОБА_3 через касу Краснодонського відділення ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримала суму вкладу та нараховані проценти у розмірі 2 442 грн 39 коп., які було перераховано на особовий рахунок, який 22 травня 2012 року закрито.

Представником позивача зазначалося, що ОСОБА_3 заяви на видачу готівки не підписувала, коштів не отримувала, а тому було заявлене відповідне клопотання про витребування доказів, а саме: договору банківського вкладу та заяв на видачу готівки як документів, які є безпосередньою підставою для видачі коштів та підтвердженням проведення відповідної касової операції згідно із п. 3.2 Постанови правління Національного Банку України «Про затвердження інструкції про ведення касових операцій банками в Україні».

Відмовляючи у задоволенні зазначеного клопотання, суд виходив із того, що відповідне Краснодонське відділення банку не функціонує та такі документи не можуть бути надані, доступ до архіву відділення, у якому зберігаються документи клієнтів, на даний момент відсутній.

Проте, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно із ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка зобов'язує суд сприяти всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, зокрема в здійсненні сторонами наданих їм законом процесуальних прав, суд клопотання представника позивача про витребування доказів залишив без задоволення, з підстав того, що робота Краснодонського відділення банку зупинена, доступ до архіву відсутній. При цьому, не звернув уваги на те, що надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії), чим перешкодив позивачу у наданні суду доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Апеляційний суд, залишаючи рішення першої інстанції без змін, на зазначені порушення уваги не звернув, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, допущених судом першої інстанції недоліків не усунув.

За таких обставин, висновок судів про те, що ОСОБА_3 отримала кошти, особові рахунки закрити, є необґрунтованим, а відмова у задоволенні позову - передчасною.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана