АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/819/16 Справа № 183/2861/15 Головуючий у 1 й інстанції - Дубовенко І. Г. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Фізична особа підприємець ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ФОП ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, посилаючись на те, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 з 14 січня 2005 року по 20 квітня 2015 року, вони 13 вересня 2008 року придбали автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3 за договором кредиту, який виплатили у 2014 році.

Так, 28 квітня 2015 року ОСОБА_2, без її згоди, незаконно продав спірний автомобіль ОСОБА_3, оскільки цей автомобіль є спільним майном подружжя і ОСОБА_2 не мав прав без її згоди його відчужувати, а тому просила визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_3, та відновити державну реєстрацію за ОСОБА_2, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 650 грн., та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року позов задоволено частково та ухвалено: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3, укладений 28 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оформлений довідкою-рахунком серії НОМЕР_5, виданою ФОП ОСОБА_5, визнати автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію автомобіля HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3 за ОСОБА_3, а також стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 325 грн. з кожного, в решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу сторін є спільною власністю подружжя, а відчуження його призвело до порушень прав позивача, оскільки при відчуженні його вона згоди не давала.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 з 14 січня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5-6, 13). Від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14-15).

Під час зареєстрованого шлюбу 13 вересня 2008 року ОСОБА_2 придбав автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3 був ( а.с. 8-9).

Рішенням Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року (справа №183/2171/15) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

Також встановлено, що 02 квітня 2015 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продати належний йому автомобіль HUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_1, який знятий з обліку 02 квітня 2015 року та видані номери для рзових поїздок НОМЕР_6, про що було видано довіреність (а.с. 101), а 28 квітня 2015 року спірний автомобіль відповідно до довідки-рахунку серії НОМЕР_7 від 28 квітня 2015 року був проданий ОСОБА_3 (а.с. 9-10, 40).Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Разом з тим відчуження спірного автомобіля відбулося без згоди ОСОБА_6

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Крім того, на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у шлюбі вже не перебували, про що свідчить рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року (справа №183/2171/15), а тому на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не знала і не могла знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6, і що остання не надала ОСОБА_2 згоди на укладення цього договору, про що зокрема підтвердили сторони в судовому засіданні.

Відтак, підстав для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу немає.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Що стосується рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 то це рішення в апеляційному порядку не оскаржується та підстави для його скасування відсутні.

Крім того встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову від 09 листопада 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року заяву ОСОБА_4 задоволено та постановлено накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3, а саме на автомобіль Hyunday Tucson, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_9, номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвале про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи те, що в позові ОСОБА_4 відмовлено, а також підстави за якими вживалися заходи забезпечення позову відпали та в продовженні необхідності такого забезпечення немає, а також рішення апеляційного суду набирає законної сили після його проголошення негайно, колегія суддів вважає, що ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову необхідно скавувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3, а саме на автомобіль Hyunday Tucson, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_9, номерний знак НОМЕР_2 скасувати.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді