АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 648/1984/15-ц Головуючий в І інстанції Сімчук С.Б
Провадження №22-ц/791/1017/16 Доповідач Стародубець М.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Стародубця М.П.

суддів: Воронцової Л.П.,

Ігнатенко П.Я.,

секретар Пісоцька Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 11 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зазначаючи, що 05 лютого 2015 року уклала з відповідачем договір позики, за яким передала останній 22 000 грн. зі строком повернення до 01.05.2015 року.

Оскільки позичальник не виконала взяті на себе зобов'язання й ухиляється від добровільного повернення грошових коштів, просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики в сумі 22 000 грн., інфляційні збитки в розмірі 2 376,00 грн. та 3% річних від суми простроченої заборгованості в сумі 305,59 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

У липні 2015 року ОСОБА_4, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 05 лютого 2015 року, укладеного між сторонами у справі, недійсним. Вимоги обґрунтовував тим, що розписку про отримання у борг коштів в розмірі 22 000 грн ОСОБА_2 написала під психологічним тиском ОСОБА_3, у якої вона працювала продавцем у магазині, де виникла недостача.

Рішенням суду від 11 лютого 2016 року первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 24 681 грн.59 коп., з яких 22 000грн.00 коп. основний борг, 2 376 грн. 00 коп. інфляційне збільшення боргу та 305 грн 59 коп - 3% річних, а також 3 000грн. витрат на правову допомогу та сплати судового збору в сумі 246,81грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на не повне з'ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні первісного позову та задовольнивши пред'явлені нею вимоги.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, доводи не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, тому просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення договору позики та відсутності доказів, які б підтверджували факт укладення договору під тиском.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлені правовідносини, які склались між сторонами та вірно застосовані норми матеріального права.

Судом встановлено, що 05 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується наданою останньою розпискою.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правового висновку, Верховного Суду України у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики, було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Факт написання розписки ОСОБА_2 сторонами не оспорюється.

У розписці ОСОБА_2 підтвердила факт отримання нею коштів у сумі 22000 грн. та взяла на себе зобов'язання повернути їх у певний час.

Оскільки у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 на покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в обґрунтування своїх вимог щодо не укладення договору позики та не одержання нею коштів від ОСОБА_3 є неприйнятними, з огляду на положення норм частини 2 статті 218 ЦК України, якою встановлено засоби доказування заперечень факту вчинення правочину та визначено недопустимість ґрунтування рішення суду на показах свідків.

Така позиція узгоджується з роз'ясненнями, наданими у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, відповідно яких не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, яка примусила її написати оспорювану розписку у зв»язку з недостачею у магазині коштів в сумі 350 грн. Колегія суддів критично відноситься до таких тверджень, оскільки сума недостачі та сума зазначена у розписці є не співмірними.

Доводи ОСОБА_2 щодо застосування до неї з боку ОСОБА_3 фізичного та психологічного насилля не знайшли свого підтвердження при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Обов'язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статтей 58 і 59 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами не надала. Надані, в підтвердження цих обставин, копії звернення до правоохоронних органів та його реєстрації, скарги на постанову про закриття провадження у справі не є допустимими доказами, оскільки не підтверджують ці факти.

Посилання на покази свідка ОСОБА_7, який чув крики біля магазину «Копійка», у якому перебували сторони , не можуть бути прийнятими, як доказ чинення насилля над ОСОБА_2, оскільки свідок не був присутнім при розмові та не бачив акту психологічного чи фізичного насилля.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на поставлення судом при призначенні судово-почеркознавчої експертизи не тих питань, які б доводили виконання розписки під фізичним та психологічним впливом, а відтак висновки експертизи, на його думку, не можуть бути покладені в обґрунтування рішення. Однак такі посилання позбавлені правового обґрунтування.

Вказані посилання спростовуються самим висновком судово-почеркознавчої експертизи № 552 від 04.01.2016 року, у якій експертом надано відповідь саме на питання щодо виконання розписки під впливом збиваючих факторів чи в надзвичайному стані, де зазначив, що розписку виконано ОСОБА_2 ймовірніше за все під впливом «збиваючих» факторів, у незвичайному психофізичному стані виконавця, а саме стані збудження, хвилювання, втоми тощо.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні не встановлено та в матеріалах справи відсутні переконливі дані про те, що відповідач за зустрічними вимогами вчинила неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі апелянта на укладення договору та написання розписки.

Доводи апелянта щодо неправильної оцінки судом зібраних у справі доказів та невідповідність покладених в основу рішення висновків суду фактичним обставинам справи позбавлені правового обґрунтування і не були підтверджені безпосередньо при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303,307-308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.П. Стародубець

Судді: Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко