У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Боймиструка С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, Панчелюги Катерини Миколаївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року у справі за позовом Національного університету водного господарства та природокористування до ОСОБА_1 про виселення.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року позовні вимоги Національного університету водного господарства та природокористування задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_1 без надання їй іншого жилого приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету водного господарства та природокористування судові витрати в розмірі 88 грн.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, представник ОСОБА_1, Панчелюга К.М подала на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що під час розгляду справи Рівненським міським судом не досліджувалося питання чи мав будинок АДРЕСА_1 статус гуртожитку на час вселення до нього Відповідача (1994 рік), а Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаної обставини.

Вирішуючи справу, суд на порушення норм ст.ст.212, 214 ЦПК України не визначив статус житла, а саме: чи є воно службовим чи гуртожитком.

Крім того, у оскаржуваному рішенні Рівненського міського суду зазначено, що розпорядженням ректора Українського інституту інженерів водного господарства №24 Відповідачу надано кімнату АДРЕСА_1. Однак, згідно з п.10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Таким чином судом також не з'ясовано на якій підставі відбулося заселення Відповідача у гуртожиток (на підставі ордера, цивільно-правової угоди, пов'язаної з роботою тощо).

Зазначає, відповідач звільнилася з посади лаборанта кафедри іноземних мов за власним бажанням з поважної причини, а саме у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу через отриману травму голови, що підтверджується показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому не може бути виселена на підставі ст.132 ЖК УРСР без надання іншого житлового приміщення.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову Національного університету водного господарства та природокористування відмовити.

Один з представників ОСОБА_1, її мати ОСОБА_5 в судове засідання повторно не явилася, хоча судом була завчасно повідомлена про місце та час розгляду справи.

Інтереси ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Панчелюга К.М., а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_5, оскільки інтереси ОСОБА_1 представляє на законних підставах інший її представник.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що розпорядженням ректора Українського інституту інженерів водного господарства та природокористування (на теперішній час Національний університет водного господарства та природокористування) № 24 від 01.02.1994р. ОСОБА_1, як працівнику інституту (займала посаду лаборанта кафедри іноземних мов) було надано для проживання кімнату АДРЕСА_1 інституту, на час виконання трудових обов"язків.

ОСОБА_1 звернулася із заявою до ректора УДАВГ ОСОБА_6, в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 01.02.1998р.

ЇЇ заява була задоволена і наказом по УДАВГ № 10 від 30.01.1998р. вона звільнена з 01.02.1998р. за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується трудовою книжкою ( а.с. 103).

Рішенням Рівненського міського суду від 29.06.2010р., яке набрало законної сили, ОСОБА_1, на підставі ст. ст. 71,72 ЖК України, визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у спірній кімнаті внаслідок відсутності понад шість місяців без поважних причин з грудня 2003р.

На час звернення НУВГ ОСОБА_1 кімнату не звільнила та речей своїх з неї не забрала.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що вона звільнилася з роботи за власним бажання з поважних причин, а не без поважних, не можуть бути прийняті судом, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені. Так, у своїй заяві про звільнення вона не вказувала, що звільняється з поважних причин, через стан здоров"я, який не дозволяє їй належним чином виконувати свої трудові обов"язки.

Не має і медичного висновку про те, що ОСОБА_1 за станом свого здоров"я не може виконувати своїх трудових обов"язків, чи займана нею посада їй протипоказана.

Не оскаржувала ОСОБА_1 і наказ по УДАВГ № 10 від 30.01.1998р. про її звільнення з тих підстав, що в ньому відсутні посилання про таке звільнення з поважних причин.

Не можуть бути прийняті судом як належний доказ і посилання ОСОБА_1 на показання свідків по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що вони бачили як вона впала на сходах гуртожитку, оскільки такі показання засвідчують лише факт падіння, а не наслідки, які позбавили її можливості надалі виконувати свої трудові обов"язки.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно керуючись ч.ч.1,2 ст. 132 ЖК України та п. 40 Примірного положення про гуртожиток постановив рішення про виселення ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 без надання іншого житла у зв"язку з недоведеністю посилань про звільнення з поважних причин через неможливість виконання трудових обов"язків за станом здоров"я.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Доводи апелянта, які викладені в його апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, Панчелюги Катерини Миколаївни відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: C.В. Боймиструк

А.М. Шеремет