У Х В А Л А

5 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, державного підприємства «Центр з сертифікації шин і гумотехнічних виробів «СЕПРОшинаГТВ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 жовтня 2015 року, у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: пункту 72 статті 36 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що ОСОБА_4 обіймав посаду директора державного підприємства, що належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, яке є суб'єктом надання адміністративних послуг, а отже на нього поширюється дія Закону України «Про очищення влади». Оскільки позивач обіймав посаду, щодо якої мали здійснюватись заходи з очищення влади, та у визначенні зазначеним Законом строки він не подав заяву про застосування чи незастосування до нього заборон, згоду на проходження перевірки і оприлюднення відомостей про нього, то зазначені порушення, відповідно до вимог частини третьої статті 4 Закону України «Про очищення влади», є підставою для звільнення позивача, тому посилання, що перевірка відносно нього не проводилась, недотримання принципів і вимог закріплених у Конституції України, Законах України та міжнародних правових актах при проведенні звільнення безпідставні. Позивача звільнено з роботи 30 березня 2015 року й той факт, що запис про його звільнення внесено у трудову книжку 6 квітня 2015 року не змінює дати проведення звільнення. Крім того, заборона проводити звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності стосується випадків припинення трудового договору з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36, статей 40, 41 КЗпП України) і така не поширюється на припинення трудового договору згідно пункту 72 статті 36 КЗпП України, на підставі якого проведено звільнення позивача.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого адміністративного суду України від:

- 11 серпня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив із того, що пунктом 72 частини першої статті 36 КЗпП України визначено припинення трудового договору з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Згідно частини 2 цієї статті, у випадку, передбаченому пунктом 72 , особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 1 зазначеного Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 Закону, зокрема, особи, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік СРСР, Головному розвідувального управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей). Судами було встановлено, що позивач проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР, а тому відповідач правомірно звільнив позивача з посади у відповідності до вимог пункту 72 частині 1 статті 36 КЗпП України.

- 18 лютого 2016 року суд касаційної інстанції постановив відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду, якою зупинено провадження у справі на підставі пункту

3 частини першої статті 156 КАС України.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, державного підприємства «Центр з сертифікації шин і гумотехнічних виробів «СЕПРОшинаГТВ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук