Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1053/16 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І
Є.У.№ 336/4421/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.

При секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, тертя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони являються батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З народження сина вона піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, сприяє здобуттю освіти, повністю його утримує. Крім аліментів ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надає, не піклується про його фізичний стан і духовний розвиток, не спілкується з ними, не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Дитина не отримує від батька подарунків на день народження. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, не цікавиться його життям, не відвідує його вдома, в школі. Крім того, ОСОБА_3 заперечував проти її виїзду за кордон разом з сином. Вважає, що зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов'язками.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Висновки суду ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідають фактичним обставинам справи. Фактична сторона справи встановлена з додержанням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у позові є неприйнятними, виходячи з наступного.

Згідно із п. 2. ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що, розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов'язками ОСОБА_3, які б свідчили про ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Судом встановлено, що ОСОБА_3 заперечував проти позбавлення його батьківських прав, він бажає налагодити стосунки з сином, сплачує аліменти, з 2012 року з сином не спілкувався, оскільки працював за межами Запорізької області. Ніколи не перешкоджав у виїзді дитини за кордон, на прохання позивача одразу надсилав їй всі необхідні документи.

В засіданні апеляційного суду відповідач підтвердив свій намір приймати участь у вихованні сина, з яким останнім часом не спілкується через неприязні стосунку з матір'ю дитини.

Статтею 19 Сімейного Кодексу України передбачено, що у справах про позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки і піклування і надання письмового висновку щодо розв'язання спору. На органи опіки і піклування покладаються обов'язки захисту прав та інтересів дітей.

Відповідно до ст. 17 СК України орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Між тим, орган опіки та піклування не приймав підтримуючих заходів у налагодженні таких взаємин між батьками, які б забезпечували інтереси дитини, не приймав до батька превентивних заходів впливу, не запропонував жодних практичних заходів щодо вирішення конфлікту, не вдаючись до позбавлення його батьківських прав. Одразу надавши висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, орган опіки та піклування не обґрунтував, що саме інтереси дитини вимагають застосування до батька такого радикального заходу.

Висновок органу опіки та піклування в силу вимог ст. 212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення і судом оцінений у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки недостатньо обґрунтований та вмотивований.

З урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав.

Доводи позивача про необхідність отримання згоди батька на виїзд дитини за кордон з метою участі у спортивних змаганнях не ставить під сумнів правильність висновків суду. Судом встановлено, що відповідач не створював перешкод дитині для виїзду закордон і в разі потреби готовий надати згоду. Застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадання батьком згоди на виїзд дитини за кордон, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою інших заходів, не вдаючись до позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Судом першої інстанції обгрунтовано не прийнята до уваги заява ОСОБА_3 від 12 жовтня 2015 року (а.с.49) про визнання позову і розгляд справи за його відсутності, оскільки справжність підпису заявника на цій заяві нотаріусом не засвідчена, особу, яка її підписала, ніким не встановлено, в судовому засіданні, в якому відповідач приймав участь особисто, він заперечував проти позбавлення його батьківських прав.

Суд встановив всі факти, необхідні для вирішення спору, при ухвалені рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: