Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 328/338/16 головуючий у 1 інстанції Андрущенко О.Ю.
провадження № 22-ц/778/2296/16 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 по визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 176 050 грн. за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 15.01.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики за яким він позичив відповідачу 7 000 доларів США за умови повернення суми позики до 15.07.2015 року. У вказаний строк відповідач кошти не повернув. У зв'язку з зазначеним ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 176 050 грн..

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 в якому просив суд визнати договір позики від 15.01.2015 року, укладений між ним та ОСОБА_2, недійсним та таким, що не був укладеним.

В обґрунтування позову зазначив, що фактично договір позики укладався між ОСОБА_3 та дружиною відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 про що нею написано розписку. ОСОБА_2 кошти від ОСОБА_3 не отримував, а розписку від свого імені написав на прохання ОСОБА_3 щоб він мав можливість вимагати повернення коштів як від дружини відповідача так і від самого відповідача. На переконання ОСОБА_2 написана ним розписка була лише порукою за виконання його дружиною грошових зобов'язань.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму позики за договором позики від 15.01.2015 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в розмірі 176 050 грн..

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 15.01.2015 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 1 760 грн. 50 коп..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції, що 15.01.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 7000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 15.07.2015 року, про що написав власноручну розписку. Відповідач ОСОБА_2 не повернув позивачу ОСОБА_3 кошти в зазначені у розписці строки. На день звернення позивача до суду за офіційнийм курсом НБУ гривні щодо долару США : 100 доларів США за 2515,1769 грн., сума боргу складає 176 050 гривень.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 15.01.2015 року, оскільки ОСОБА_2 не довів проте, що його розписка була безгрошовою, та написана під впливом обману зі сторони ОСОБА_3

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такі самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_3 ввів його в оману при написані розписки, а він фактично був поручителем своєї дружини та гроші за розпискою не отримував, суд не врахував , що свідки плуталися при дачі пояснень, свідок ОСОБА_5 є зацікавленим, існували проценти за договором , які не приймаються колегією виходячи із наступного.

За положеннями ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Так, згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, і рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

З роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 21 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 12 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

За вимогами ч. 2 ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Всупереч наведеним нормам матеріального права позивач не наводить доказів належних та допустимих доказів про безгрошовість позики, повернення коштів, процентів (які не передбачені умовами розписки), та введення його в оману позивачем.

А викладений в апеляційній скарзі аналіз суперечностей у поясненнях позивача ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, як між собою не узгоджуються, відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.4 ст. 60 ЦПК України, не можуть бути підставою для визнання безгрошовості позики та того, що ОСОБА_3 ввів в оману ОСОБА_2, як і доводи про повернення коштів у вигляді процентів.

За правовою позицією ВСУ у справі № 6- 79цс14 від 02.07.2014 року, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова у застосуванні судової практики, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Посилання ОСОБА_2 проте, що договір не був укладений, а гроші він не отримував суперечить тексту розписці, в якій він власноручно зазначає проте, що бере у ОСОБА_3 кошти в борг 7000 доларів США та зобов'язується повернути їх 15.07.2015 року. (а.с.5)

Оскільки доводи відповідача про безгрошовість договору позики та введення його в оману позивачем, сплати відсотків, належними та допустимими доказами не доведені, , а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені зустрічного позову, і колегіє судів не вбачає визначених законом підстав вважати, що ОСОБА_3 ввів його в оману, а ОСОБА_2 фактично був поручителем своєї дружини та гроші за розпискою не отримував.

З урахуванням викладеного колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, по суті правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія судів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задволенін позову ОСОБА_3 , та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, як про це вимагає в апеляцій скарзі.

Керуючись ст. ст.307,307,313,317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: