АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/491/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: захист честі і гідності Доповідач - Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової Н.О., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а

17.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів, з якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 200000 грн., з ОСОБА_4 - 100000 грн. за спричинену моральну шкоду, душевні, фізичні страждання та фізіологічні зміни його здоров'я у гірший бік, що спричинило значні фінансові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що 29 серпня 2013 року у Київському районному суді м. Харкова розглядалася справа за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів. У своїх запереченнях на позов відповідач обмовив його та оголосив відомості, які паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, відповідач стверджував, що в період його зачаття позивач зловживав спиртними напоями, що призвело до різних захворювань, він хворів різними захворюваннями, непрацездатен, позивач є хронічним алкоголіком, ухилився від батьківських обов'язків, жадібна людина, турбувався лише про себе, виховання та розвиток дітей був покладений на матір. Ніяких доказів на підтвердження зазначених звинувачень відповідач не надав, про що зазначено у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 29.08.2013, яке набрало законної сили. 16.07.2013 у Київському районному суді м. Харкова розглядалася справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів. У своїх запереченнях відповідач зазначив, що позивач зловживав спиртними напоями, виживав рідних з квартири, що належить його матері, вивіз все майно з квартири, яке належить його матері, приховав факт смерті його бабусі, відповідачі підтримували бабусю, турбувалися про неї, надавали матеріальну допомогу, заволодівши спадковою власністю - позивач проп'є її, не захотів з ними спілкуватися, знаходився на утриманні матері відповідачів, брав у відповідача гроші, доходи від двох підприємств приховував від сім'ї, свої доходи пропивав, постійно ухилявся від виконання батьківських обов'язків, є конфліктною людиною, жадібна людина, боязлива людина, турбувався лише про себе, виховання та розвиток дітей було покладено на матір відповідачів. Ні одного доказу відповідач не надав, про що зазначено у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 29.08.2013, яке набрало законної сили. Позивач працював на чотирьох роботах до 1990 року, щоб забезпечити сім'ю. Вдень працював у 55 школі м. Харкова керівником дитячого вокально-інструментального ансамблю. Заслужив звання «Лауреат всесоюзного конкурсу» та державну нагороду від Міністра освіти СРСР. Також зранку працював в смт. Васищеве Харківського району та у смт. Нова Покровка Чугуївського району, де навчав дітей по класу класичної гітари, фортепіано, вокалу, естрадного мистецтва. Ввечері працював на клавішних інструментах та вокалістом в ресторанах м. Харкова, ночами працював у видавництві «Соціалістична Харківщина» - друкував газети. У 1990 році він покинув займатися мистецтвом та заради прибутку для сім'ї зайнявся бізнесом. У нього було три підприємства - два у м. Харкові, одне - у м. Бєлгороді Росія. В 2006 році позивач переніс інфаркт, хворіє на цукровий діабет, бронхіальну астму. На цей час він не працює, є інвалідом другої групи. Відповідачі розуміють, що будь-який стрес може бути для позивача останнім. Після ознайомлення з запереченнями відповідачів, які були надані до Київського районного суду м. Харкова, позивач переніс стрес, він став гірше почуватися, переніс моральні, душевні страждання. Крім того, погіршилися медичні показники діяльності серця за останній час. Він вимушений нести більше витрат на підтримання здоров'я.

В подальшому позивач доповнив свої позовні вимоги та просив визнати, що відповідачі поширили стосовно нього завідомо неправдиві відомості, які не відповідають дійсності та які паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію та оприлюдненням таких, що не відповідають дійсності, відомостей про нього, які паплюжать честь, гідність та ділову репутацію, відповідачі нанесли крім моральної шкоди, також фізичну шкоду його здоров'ю (а.с. 53-54, 55).

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на наведене, та просив позов задовольнити. Також зазначив, що інвалідність він отримав у 2007 році за загальним захворюванням після перенесеного інфаркту. Щодо неправдивої інформації стосовно нього, то вона була поширена відповідачами під час розгляду справ у Київському районному суді м. Харкова. Про поширення цієї інформації у інших джерелах йому невідомо.

Відповідачі в судові засідання на неодноразові виклики не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх сутністю до суду не надходило.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог, відмовлено.

На зазначене рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій він зазначив, що вважає таке рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно вивчених та досліджених обставин справи.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі не надали суду доказів на підтвердження відомостей, які паплюжать честь та гідність позивача.

ОСОБА_2 стверджує, що відповідачі поширили про нього фактичні, а не оціночні судження. Він також зазначає, що судом першої інстанції не досліджувались надані ним письмові свідчення шістьох свідків.

Крім того, апелянт посилається на відсутність в оскаржуваному рішенні суду причин відмови йому у позові.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_2 позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулюючий та надав їм належну правову оцінку в ухваленому по справі рішенні.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно ст.ст. 269, 271 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Одними із видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до її гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Так, відповідно до ст.275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації або право на відповідь (ст.277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278 ЦК України).

Розглядаючи справу, судом прийнято до уваги роз'яснення, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року №1. Зокрема, у п.19 зазначеної постанови вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд обґрунтовано виходив з того, що інформація стосовно особистих якостей та поведінки ОСОБА_2 висловлена відповідачами в ході розгляду інших цивільних справ та є їх оціночними судженнями, їх думкою та особистим поглядом на зазначені речі, а тому відповідно до положень ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, висновків суду не спростовують та не дають колегії суддів підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з додержанням вимог закону.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: І.Г. Гальянова

Н.О. Міненкова