Справа № 202/1879/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 8 листопада 2011 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі з 29 березня 2010 року зареєстрований її дядько ОСОБА_2 З січня 2015 року ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні. Відповідно до ст. 71 ЖК України наймач або член його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. За цих підстав позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала, але пояснила, що з середини лютого 2016 року відповідач все ж таки проживає в належній їй квартирі, чим створює їй перешкоди в користування та розпорядженні даною квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належала його матері. В 2001 році мати подарувала вказану квартиру його сестрі ОСОБА_3, але продовжувала в ній проживати. В 2010 році він був зареєстрований у цій квартирі. В листопаді 2014 року мати почала не впускати його до квартири. Після смерті матері в лютому 2016 року, він повернувся до квартири, де проживає по теперішній час, але позивач намагається його виселити та продати квартиру.

Представник третьої особи - Індустріального районного відділу у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., матері позивача ОСОБА_3 належала на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

В зазначеній квартирі 29 березня 2010 року був зареєстрований її брат ОСОБА_2 (дядько позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті ОСОБА_3 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 8 листопада 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, спадкоємцем її майна з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився її чоловік ОСОБА_5, та 1/3 частки, від якої відмовилася її мати ОСОБА_6, є її дочка ОСОБА_1

14 грудня 2011 року право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ДМБТІ».

Заявляючи вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, позивач посилається на те, що відповідач з січня 2015 року в спірній квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні.

Разом із тим, з пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що з середини лютого 2016 року відповідач постійно проживає в зазначеній квартирі. Факт проживання відповідача в належній позивачу квартирі з середини лютого 2016 року також підтвердили в судовому засіданні допитані як свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім того, позивач звернулася з даним позовом з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України, що стосуються користування житловими приміщенням державного та громадського житлового фонду.

Так, згідно зі статтею 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Проте судом встановлено, що спірна квартира є власністю позивача, а тому вказана норма на правовідносини між сторонами не поширюється.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок. Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Як встановлено судом, позивач набула право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину від 8 листопада 2011 року, а відповідач був зареєстрований у цій квартирі 29 березня 2010 року за згодою попереднього власника та не є членом сім'ї позивача.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, але в інший передбачений ЖК України і ЦК України спосіб, а не шляхом пред'явлення вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, на підставі статті 71 ЖК України.

Між тим, позивачем позов до відповідача з цих підстав не заявлявся, протягом судового розгляду позивач своїм правом змінити підставу позову не скористалася, а вимоги статті 11 ЦПК України зобов'язують суд розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи предмет та підставу заявленого ОСОБА_1 позову, встановивши характер спірних правовідносин та норми права, якими вони регулюються, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову з урахуванням обраного позивачем способу захисту свого порушеного права відсутні та в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв'язку з відмовою в позові відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з для проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко