Справа № 161/3608/16-ц
Провадження № 2/161/1951/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі - Козак О.А.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її представником - ОСОБА_1 03.03.2016 року було подано заява до реєстраційної служби виконавчого комітету Луцької міської ради про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, йому було відмовлено у скасуванні державної реєстрації, пославшись на договір дарування №1849 від 02.10.2015 року, згідно якого нотаріусом Красневичем О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Крім того, 26.02.2016 року, нотаріусом Веремчуком С.В. внесено запис про іпотеку за №13458569.

Разом з тим зазначає, що замовниками будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_9 і вони вказані в рішенні Луцької міської ради №2/47 від 26.07.2002 року, дозволі на виконання будівельних робіт №63 від 11.06.2002 року, рішенні Луцького міськвиконкому №37 від 31.10.2005 року, декларації №ВЛ 5, виданої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 17.04.2012 року.

Вказує, що між забудовниками та МП «Турія» не існувало домовленості, що останній без згоди забудовника має право укладати договори про інвестування житлового будинку по АДРЕСА_1 з третіми особами.

Однак, на основі фальшивих, фіктивних документів МП «Турія», директор ОСОБА_10 та ОСОБА_4 отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Проте, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року, яка набрала законної сили, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, а рішенням апеляційного суду Волинської області від 10.12.2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до МП «Турія» про визнання майнового права на спірну квартиру та заборону вчиняти дії.

Зазначає, що ОСОБА_4 знаючи, що квартира перебуває у спорі, 02.10.2015 року подарувала її ОСОБА_5, а останній 26.02.2016 передав її в іпотеку з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_6

Вважає, що договір дарування та іпотеки укладені з порушенням чинного законодавства, в зв'язку з чим, просила визнати їхнедійсними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись судом належним чином, а тому суд вважає за можливе розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається із рішення апеляційного суду Волинської області від 10.12.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до МП «Турія» про визнання майнового права на квартиру та заборону вчиняти дії відмовлено (а.с. 7-8).

Крім того, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2016 року, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (а.с. 9-15).

При цьому, із договору дарування квартири від 02.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 вказану квартиру по АДРЕСА_1 (а.с. ).

В подальшому, 26.02.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_6 (а.с ).

Разом з тим, як слідує з рішення апеляційного суду Волинської області від 31.05.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_11, МП «Турія» про визнання недійсним договору про дольову участь (інвестування) у будівництві відмовлено.

Даним рішенням встановлено і у відповідності до ст. 61 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають, що МП «Турія» вправі було укладати договори про дольову участь із фізичними особами на будівництва житла за вказаною адресою(а.с. ).

За таких обставин, зважаючи, що договір про дольову участь у будівництві житла між МП «Турія» і ОСОБА_4 є чинним і не оспорюваним, а тому остання не зважаючи на скасовані рішенням суду державну реєстрацію права власності, не позбавлена можливості в подальшому належним чином оформити свої права на зазначену нерухомість і тому даний факт не може слугувати беззаперечною підставою для скасування оспорюваних правочинів.

Крім цього, на момент їх вчинення реєстрація права власності була чинною, а тому, зважаючи, що позивачем та її представником всупереч ст. ст. 11, 60 ЦПК України не зазначено жодних обґрунтованих підстав і норм закону, які були порушені відповідачем при укладенні договорів дарування та іпотеки, то суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог.

Водночас, викладені в постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року факти вчинення неправомірних дій державним реєстратором при здійсненні реєстраційних дій не спростовує правомірність укладеного договору про інвестування між підрядником і ОСОБА_4

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, представником позивача, всупереч вимогам ст. 60 ч. 1 ЦПК України не представлено суду жодних допустимих та належних доказів, які б свідчили про недодержання сторонами вимог чинного законодавства в момент вчинення правочинів, а тому суд не вбачає підстав для визнання їх недійсними.

Таким чином, суд дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог та відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України, керуючись ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцьким міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк