Справа № 340/521/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1140/2016
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Горейко М.Д., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю: ОСОБА_2, яка діє у своїх та ОСОБА_3 інтересах;

представника Верховинської селищної ради Яцківа В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - Верховинська селищна рада, відділ Держземагенства в Верховинському районі, реєстраційна служба Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області про усунення перешкод у користуванні дорогою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 05 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Верховинського районного суду від 05 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - Верховинська селищна рада, відділ Держземагенства в Верховинському районі, реєстраційна служба Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні під'їзною дорогою до їх господарства у будь який потрібний час - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначають, що на час звернення до суду з позовом у відповідачів був відсутній кадастровий номер на земельну ділянку та акти погодження меж. Оскільки кадастровий номер, містить сукупність відомостей та документів про місце розташування та правовий режим ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів, то за відсутності такого, не можна впевнено вважати , що через господарство ОСОБА_7 та на даний час - ОСОБА_6 не було проїзду.

Також апелянти зазначають, що судом безпідставно не оглянуто в судовому засіданні генеральний план селища Верховина та не допитано представників третіх осіб - відділу Держгеокадастру у Верховинському районі та реєстраційної служби Верховинського РУЮ в Івано-Франківської області. Судом також безпідставно не вирішено питання про призначення судово-земельної експертизи.

З цих підстав рішення суду першої інстанції апелянти просили скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2, яка діє у своїх та ОСОБА_3 інтересах доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник Верховинської селищної ради з доводами апеляційної скарги частково погодився, однак у вирішенні спору покладається на суд.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, представники відділу Держземагенства в Верховинському районі, реєстраційної служби Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи ОСОБА_2, пояснення представника Верховинської селищної ради, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, зважаючи на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, які побудовані згідно рішення виконкому Верховинської селищної ради від 26.06.1974 року та будівельного паспорта від 01.07.1987 року; на підставі державних актів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 15.10.2009 року ОСОБА_3 також є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,6822 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1.

Судом також вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.06.2002 року є власником земельної ділянки площею 0,4570 га, в АДРЕСА_1, яку він разом із житловим будинком та господарськими спорудами придбав у ОСОБА_7. Вказана земельна ділянка була безоплатно передана ОСОБА_7 у приватну власність рішенням сесії Верховинської селищної ради від 17.12.1996 року, про що свідчить виданий йому державний акт НОМЕР_3 від 25.03.1997 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказували на те, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні дорогою до їхнього (позивачів) господарства. Оскільки іншого заїзду до господарства, крім дороги, що проходить через земельну ділянку відповідачів немає, просили суд, зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити їм перешкоди у користуванні під'їзною дорогою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачами не надано належних доказів на підтвердження права на безперешкодне користування під'їзною дорогою до їхнього господарства через земельну ділянку відповідачів без їх згоди, а тому підстави захистити право позивачів у вибраний ними спосіб відсутні.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Так, виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, земельні ділянки позивача та відповідача ОСОБА_6 не межують між собою. Будь яких даних про те, що до господарства ОСОБА_3 існувала під'їзна дорога в державних актах ОСОБА_7 та на даний час - ОСОБА_6 немає.

Отримані ОСОБА_7 та ОСОБА_6 правовстановлюючі документи на земельну ділянку по якій, з слів позивачів, пролягала дорога загального користування, на даний час у встановленому законом порядку недійсними не визнані.

Стосовно вимог позивачів у відновленні їх права на безперешкодний заїзд до с вого господарства, то слід зазначити, що у матеріалах справи є дані про те, що за результатами виїзного розгляду заяви ОСОБА_2, в складі комісії заступника селищного голови, спеціаліста землевпорядника селищної ради та депутата селищної ради надано рекомендації позивачам укласти сервітут на право проходу та проїзду через земельну ділянку; при цьому зазначено, що відповідачі не заперечують проти використання частини їх земельної ділянки як проїзд.

Однак сама ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснила, що питання сервітуту нею не порушується.

Доводи позивачів про те, що спірною під'їзною дорогою користувалися й інші мешканці с. Верховина, зокрема, ОСОБА_8, та ОСОБА_9, які на даний час також позбавлені заїзду до своїх господарств, при вирішенні даного спору до уваги не беруться , оскільки позову зазначені особи не заявляли.

Способи захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу визначені ст. 16 ЦК України. З огляду на це, обраний позивачем спосіб захисту щодо порушеного права на безперешкодне користування під'їзною дорогою до свого господарства, яка є частиною земельної ділянки та належить на праві приватної власності відповідачу є таким, що невірно обраний.

Доводи апеляційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують висновків суду щодо помилково обраного позивачами способу захисту права і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 05 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді М.Д. Горейко

В.А. Девляшевський