РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17613/15-ц

пр. № 2/759/1125/16

21 квітня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Бандури Н.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 29.08.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №1076; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини; стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати наперед на неповнолітню доньку у розмірі 900 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача фактично понесені додаткові витрати на неповнолітню доньку у розмірі 175 грн. 00 коп. за відвідування психолога та 468 грн. 99 коп. за ліки; стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати наперед на санаторно-курортне лікування у 2016 р. неповнолітньої доньки у розмірі 12143 грн. 25 коп. та придбання трейнеру для корекції прикусу дитини у розмірі ? частини його вартості 625 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2200 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати за оплату судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп., посилаючись на ті підстави, що у 2008 р. між сторонами було укладено шлюб, з жовтня 2014 р. перестали проживати як чоловік і дружина разом, один до одного мають особисту неприязнь, мають різні погляди на життя. Відповідач є працездатною людиною, а тих коштів яких він надає в якості аліментів на виховання дитини не хватає не дивлячись, що позивач працює. Стягнення додаткових витрат наперед аргументує тим, що їх донька має захворювання лор органів, проблеми з вимовою, а також має неправильний прикус та потребує проходження курсу лікування у лікарів логопеда та психолога, придбання трейнера для корегування прикусу, призначеного лікарем ортодонтом, а також щорічного санаторно-курортного оздоровлення по профілю лор-органи не менше 21 дня за рекомендаціями лікаря.

У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог частково заперечував, пояснивши, що в нього на утриманні хвора мати, він тимчасово не працює. Згоден оплачувати аліменти у розмірі 1000 грн. 00 коп. щомісячно, щодо розлучення не заперечує. В решті позовних вимог просить відмовити за недоведеністю.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Судом встановлено, що 29.08.2009 між сторонами було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №1076 (а.с. 8).

Від даного шлюбу у подружжя є спільна дитина дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка згідно довідки форми №3 №10-20/77 проживає разом із матір'ю (а.с. 9, 10).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню.

Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України.

Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Враховуючи обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу, що відповідач інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. 00 коп.

Згідно із п. 1) ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до положень Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-X11, дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Крім того, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно вимог ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

У зазначеній нормі закону йдеться про те що обов'язок у батьків брати участь у додаткових витратах виникає лише за умови, якщо ці витрати пов'язані з особливими обставинами, тому особа, яка звертається з вимогами про стягнення додаткових витрат, в порядку статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язана доводити не тільки факт того, що на дитину були додатково понесені витрати, а й те, що ці витрати були понесені у зв'язку з особливими обставинами, у даному випадку - у зв'язку з хворобою дітей.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, встановленню підлягає наявність саме особливих обставин, зокрема, пов'язаних з розвитком здібностей дітей, хворобою, що вимагає додаткових витрат.

Відповідно до п. 18 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Так, згідно довідки від 24.07.2015 спільна дитина є досить хворобливою дитиною (а.с. 15), то відповідно позивач постійно несе витрати на придбання ліків, про що свідчать копії фіскальних чеків з аптек на загальну суму 937 грн. 99 коп., а ? частина понесених витрат складає 468 грн. 99 коп. (а.с. 22). На запитання суду щодо доведенності купівлі зазначених ліків саме для доньки за приписами лікарів позивачем було доведено лише по декількам квітанціям на загальну суму 196 грн. 19 коп.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача разова компенсація ? частини понесених додаткових витрат на дитину у розмірі 98 грн. 09 коп.

На підтвердження своїх позовних вимог стосовно стягнення додаткових витрат та додаткових витрат наперед позивач надала суду письмові докази, які підтверджують, що донька є хворобливою дитиною, має захворювання лор органів, проблеми з вимовою, а також має неправильний прикус та потребує проходження курсу лікування у лікарів логопеда та психолога, придбання трейнера для корегування прикусу, призначеного лікарем ортодонтом, а також щорічного санаторно-курортного оздоровлення по профілю лор-органи не менше 21 дня за рекомендаціями лікаря (а.с. 15-21).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-X11, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Проте, позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала достатніх , належних та допустимих доказів на підтвердження потреби щодо розміру витрат, які необхідно зробити в майбутньому для лікування дитини, її оздоровлення.

Оригіналів чеків або будь-яких інших допустимих доказів на підтвердження реально понесених позивачем витрат суду також не було надано. Клопотання про витребування судом відповідних доказів , не зважаючи на роз'яснення судом положень ч. 4 ст. 10, 137 ЦПК України, позивачем не було заявлено.

Таким чином, вирішуючи спір щодо стягнення додаткових витрат на утримання малолітньої дитини та додаткових витрат наперед, суд , враховуючи вказані вище обставини та досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, зазначає, що позивачем не доведено у судовому засіданні належними та допустими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні необгрунтованого позову в цій частині.

Також, позивачем ставилося питання щодо стягнення з відповідача на її користь сплачених коштів на правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, витрати на правову допомогу можуть бути стягнуті на користь позивача у розмірі не більшому ніж визначено вищевказаним Законом, однак позивачем у судовому засіданні не надано доказів того, скільки часу було витрачено адвокатом на вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, що унеможливлює розрахунок граничного розміру витрат, який підлягає стягненню з відповідача, а отже в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу належить відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 250 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись, Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-X11, ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ч. 2 ст. 51 Конституції України, 18 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, ч. 7 ст. 7 ст.ст. 141, 180, 183, 185, 191 СК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 29.08.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1076 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця м. Житомира на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно, але не менше 30% прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2015 до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця м. Житомира на користь ОСОБА_1 фактично понесені додаткові витрати на неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 98 грн. 09 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця м. Житомира на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 250 грн. 00 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: