УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є. КоротунаВ.М. Писаної Т.О.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Інжиніринг» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Інжиніринг» (далі - ТОВ «Метінвест Інжиніринг»), посилаючись на те, що 18 квітня 2014 року він працював у відповідача на посаді начальника Управління інжинірингу та будівництва. 21 січня 2015 року його було звільнено з посади за згодою сторін у відповідності із п. 1 ст. 36 КЗпП України. 18 грудня 2014 року він подав заяву про звільнення за згодою сторін. 25 грудня 2014 року ним було написано заяву про анулювання заяви від 18 грудня 2014 року про звільнення за згодою сторін. Таким чином, з відповідачем у нього не було домовленості про припинення трудового договору та звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням викладеного позивач просив суд наказ від 21 січня 2015 року скасувати, поновити його на посаді начальника Управління Інжинірингу та будівництва та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 січня 2015 року по 9 листопада 2015 року в розмірі 896 532 грн 65 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

За приписами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в позові у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, урахував роз'яснення, викладені у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та виходив з того, що наявна в матеріалах справи заява позивача про анулювання заяви від 18 грудня 2014 про розірвання трудового договору за згодою сторін (а.с. 10), свідчать про відсутність домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору саме за згодою сторін, а відтак у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача з цих підстав 21 січня 2015 року. При цьому суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач мав право звернутися з даним позовом про поновлення його на роботі в місячний строк з дня видачі йому трудової книжки, тобто з 26 січня 2015 року по 26 лютого 2015 року, а звернувся до суду з даним позовом лише 10 червня 2015 року, тобто з пропуском строку, установленого ст. 233 КЗпП України. Обставин звернення до суду з пропуском місячного строку з дня вручення позивачу трудової книжки, які б могли бути підставою для поновлення цього строку (ст. 234 КЗпП України), останнім не наведено.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.М. Коротун

Т.О.Писана