Справа № 750/9078/15-ц Провадження № 22-ц/795/560/2016 Головуючий у I інстанції -Логвіна Т. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Острянського В.І.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської державної сільськогосподарської машинно-технологічної станції, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 240131,69 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у відповідності п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до виниклих правовідносин підлягає застосуванню річний термін позовної давності, оскільки з моменту закінчення строку дії договору - 10 червня 2014 року до дня пред'явлення позову про стягнення штрафу та пені минув понад рік.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що позивач лише в вересні 2015 року звернувся до відділу ДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, що спростовує його твердження про те, що з липня 2013 року по серпень 2015 року він намагався отримати борг.

В своїх письмових запереченнях позивач, не погоджуючись з мотивами та доводами апеляційної скарги ОСОБА_2, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів на спростування доводів позивача про несплату позичальником процентів згідно умов договору, який, в свою чергу, прострочив виконання грошового зобов'язання.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що відповідно до договору позики під процент від 10 червня 2013 року ОСОБА_4 позичив кошти відповідачу ОСОБА_2 в сумі 9000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3 % від суми позики з кінцевим строком повернення 10 червня 2014 року (а.с. 6).

Поручителем за вказаним договором позики виступила Чернігівська державна сільськогосподарська машинно-технологічна станція. В подальшому ОСОБА_4 відступив ОСОБА_3 право вимоги боргу з боржника, про що 28 травня 2014 року був укладений відповідний договір про відступлення права вимоги. Дані обставини встановлені заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2014 року (а.с. 4-5), а отже в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Зазначеним судовим рішенням було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором № 8/04 про відступлення права вимоги від 28 травня 2014 року в розмірі 105930 грн.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 610, 625 ЦК України, 02 вересня 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за користування коштами в період з липня 2013 року по серпень 2015 року та втрати внаслідок інфляції, виходячи з розміру заборгованості 105930 грн., оскільки на час подачі позову борг не погашений.

Відповідно до п. 1.2 договору позики, що укладався між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, позикодавець має право на одержання від позичальника трьох процентів від суми позики. Крім того, пунктом 1.2.2 договору визначено, що у разі несплати або несвоєчасної сплати позичальником коштів у визначений п. 1.2.1 строк, за домовленістю сторін проценти складатимуть шість відсотків від суми позики.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється, в тому числі, договором. Пенею відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки умови укладеного між сторонами договору не містять посилань на те, що нарахування відсотків залежить від розміру несвоєчасно виконаного зобов'язання та періоду (періодів) його невиконання, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 правильно заявлені з посиланням саме на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, які регулюють стягнення відсотків за користування коштами та інфляційних виплат за час прострочення. Таким чином, доводи відповідача про те, що суми, визначені позивачем до стягнення, є штрафними санкціями, колегія суддів вважає хибними. Виходячи з цього, відсутні підстави для застосування до вказаних вимог річного строку позовної давності.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про стягнення відсотків за користування позикою та інфляційних коштів за певний період, який поданий в межах трирічного строку позовної давності. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні відповідачем положень правових норм.

Також не беруться до уваги посилання заявника на те, що стягувач звернувся до відділу ДВС лише в вересні 2015 року, що, в свою чергу, спростовує його твердження про вчинення спроб з липня 2013 року по серпень 2015 року повернути борг, оскільки ці твердження відповідача не можуть вплинути на правильність вирішення спору по суті.

Так, на виконання заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігові 06 лютого 2015 року був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми боргу в розмірі 105930 грн., строк пред'явлення якого встановлений до 29 грудня 2015 року (а.с. 8). Саме в межах встановленого строку ОСОБА_3 звернувся до виконавчої служби щодо виконання виконавчого документа, про що свідчить винесена 22 жовтня 2015 року державним виконавцем постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Розмір інфляційних виплат позивачем розрахований за період з часу набрання заочним рішенням суду законної сили до часу звернення до суду з даним позовом. ОСОБА_2 не спростовані доводи позову про те, що до часу звернення ОСОБА_3 з цим позовом до суду, визначена судовим рішенням сума боргу відповідачем не погашалась, а отже на суму боргу відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України правильно нарахований індекс інфляції за весь час прострочення.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства і є довільним тлумаченням відповідачем положень цивільного законодавства, що регулює зобов'язальні відносини, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: