РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

03 березня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та усунення перешкод у доступі до робочого місця.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 167-к від 22.12.2015 року по Державному підприємству "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара".

Зобов'язати Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" усунути ОСОБА_1 перешкоди щодо входу на територію Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" та відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38 шляхом надання безперешкодного доступу до робочого місця.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2015 року по 02 березня 2016 року включно у розмірі 19 891 грн. 34 коп.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь держави судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/11642/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та усунення перешкод у доступі до робочого місця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 167-к від 22.12.2015 року по Державному підприємству «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» (далі Завод) про його звільнення, поновити його на посаді директора відокремленого господарського структурного підрозділу «Універсал» (далі ВГСП) Заводу, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також зобовязати Завод усунути йому перешкоди входу на територію Заводу та ВГСП та доступу до робочого місця протягом всього часу його перебування в трудових відносинах з ВГСП та з Заводом.

В обґрунтування своїх вимог посилався на недотримання Заводом вимог трудового законодавства при обмеженні його доступу до робочого місця, недопуску до роботи, а також при його звільненні за ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення з підстав, визначених у позовній заяві. При цьому, пояснили, що позивача звільнили за невиконання вимог наказу № 455 від 18.08.2015 року, який він не міг виконати з обєктивних причин через анулювання його довіреності та відсторонення його від роботи з 18.08.2015 року. Крім того, зазначали, що позивача протиправно не допускали на територію заводу, про що кожного робочого дня були складені відповідні акти.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. При цьому, на попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позову та надав відповідні письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом № 111-к від 21.10.2011 року по ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» позивача було прийнято на посаду в. о. директора ВГСП «Універсал» (а. с. 56). У подальшому, наказом № 178-к від 27.11.2012 року позивача було призначено на посаду директора ВГСП (а. с. 57).

Наказом № 455 від 18.08.2015 року по Заводу наказано реорганізувати ВГСП та на його базі створити цех механічної та термічної обробки № 008; пунктом 2 директору ВГСП ОСОБА_1 наказано оформити необхідні документі, повязані з припиненням діяльності ВГСП, та анулювати державну реєстрацію ВГСП протягом двох місяців (а. с. 63).

В той же час, наказом № 456 від 18.08.2015 року було відмінено довіреність директора ВГСП ОСОБА_1, а наказом № 457 від 18.08.2015 року відсторонено ОСОБА_1 від виконання своїх обовязків на час проведення перевірки факту недоцільного використання грошових та товарно-матеріальних цінностей ВГСП, наявності необлікованих замовлень.

У подальшому, 16 листопада 2015 року позивача не було допущено на територію Заводу, про що головним бухгалтером профкому Заводу, секретарем профкому Заводу, головою Миколаївської обласної організації профкому працівників суднобудування України, директором ВГСП, головним бухгалтером ВГСМ було складено відповідний акт (а. с. 5). У вказаному акті зазначено, що о 07:15 год. 16.11.2015 року на прохідній Заводу при предявленні пропуску був зупинений та недопущений на територію підприємства ОСОБА_1 за усним розпорядженням генерального директора Заводу. Причини недопуску пояснені не були, письмові розпорядчі документи не надавалися.

У звязку з цим, 16.11.2015 року позивач звернувся до генерального директора із заявою про надання письмового пояснення недопуску на роботу (а. с. 21), однак відповіді на нього не отримав.

З 17 листопада 2015 року по 25 грудня 2015 року позивач також не допускався на територію підприємства, про що були складені відповідні акти (а. с. 7-20; 41-55).

22 грудня 2015 року наказом № 167-к по ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» ОСОБА_1 було звільнено за п. 1 ст. 41 КЗпП України. В обґрунтуванні вказаного наказу генеральний директор підприємства посилається на невиконання ОСОБА_1 пункту № 2 наказу № 455 від 18.08.2015 року всупереч неодноразовим вимогам керівництва Заводу.

Як пояснив у судовому засіданні позивач, із вказаним наказом він під підпис ознайомлений не був, а наказ було направлено йому поштою.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються трудовим законодавством України, зокрема Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

При цьому, згідно з абз. 2 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

За своїм характером звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП є видом дисциплінарного стягнення, у звязку з чим, в силу п. 22 постанови Пленуму у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за

п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147- 1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судом встановлено, що проступок у вигляді однократного грубого порушення трудових обовязків ОСОБА_1, на думку відповідача, полягав у невиконанні ОСОБА_1 пункту № 2 наказу № 455 від 18.08.2015 року всупереч неодноразовим вимогам керівництва Заводу, а саме невиконання ОСОБА_1 дій щодо оформлення документів, повязаних з припиненням діяльності ВГСП, та щодо анулювання державної реєстрації ВГСП протягом двох місяців, тобто до 18.10.2015 року.

В той же час, 18.08.2015 року генеральний директор Заводу видав два накази, якими було анульовано довіреність ОСОБА_1 та відсторонено його від виконання обовязків, що фактично, на думку суду, свідчить про те, що позивач з обєктивних причин не виконав та не міг виконати наказ № 455 від 18.08.2015 року.

Таким чином, керівництво Заводу своїми діями фактично унеможливило виконання позивачем наказу № 455, у звязку з чим суд приходить до висновку, що вина позивача відсутня, у звязку з чим невиконання ним п. 2 наказу № 455 не може вважатися ані грубим порушенням трудових обовязків, ані порушенням таких обовязків взагалі.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів заподіяння шкоди ОСОБА_1; доказів того, що при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України було враховано усі обставини, за яких було вчинено проступок, а також попередню роботу працівника, зокрема ефективну діяльність на посаді директора ВГСП.

Судом також встановлено, що кінцевим терміном виконання п. 2 наказу № 455 було 18.10.2015 року, у звязку з чим, на думку суду, 19.10.2015 року є днем, коли власник або уповноважений ним орган підприємства дізнався, або міг дізнатися про вчинення ОСОБА_1 проступку. Тому саме з 19.10.2015 року має рахуватися місячний строк для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Однак, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосоване до позивача лише 22.12.2015 року, тобто за межами передбаченого ст. 148 КЗпП України місячного строку.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що наказ № 167-к від 22.12.2015 року по Державному підприємству «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» про звільнення ОСОБА_1 є незаконним, у звязку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого, ОСОБА_1 слід поновити на посаді директора відокремленого господарського структурного підрозділу «Універсал» ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара».

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, п. 32 постанови Пленуму № 9 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обовязковою для судів України.

Враховуючи той факт, що відповідно до довідки, наданої Заводом, середній заробіток ОСОБА_1 складає 8 648 грн. 41 коп. (а. с. 59), суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2015 року по 02 березня 2016 року включно у розмірі 19 891 грн. 34 коп.

При цьому, суд не може врахувати посилання представника відповідача на ст. ст. 116-117 КЗпП України, оскільки ним невірно розтлумачено підстави, у звязку з якими позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Крім того, суд не може також взяти до уваги посилання на відсутність у відповідача грошових коштів та наявність заборгованості, оскільки це не звільняє підприємство від дотримання прав та законних інтересів його працівників та відповідальності за незаконне звільнення.

Щодо зобовязання Заводу усунути позивачу перешкоди входу на територію Заводу та ВГСП та доступу до робочого місця протягом всього часу його перебування в трудових відносинах з ВГСП та з Заводом, суд вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що за період з 16.11.2015 року по 22.12.2015 року (день звільнення) позивач не допускався на територію заводу за усним розпорядженням керівництва Заводу. Вказаний факт підтверджується наявними у матеріалах справи актами про недопуск за вказаний період, а також показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

В той же час, відповідачем ані ОСОБА_1, ані суду не було надано жодних кадрово-розпорядчих документів, на підставі яких позивач не допускався на територію Заводу та ВГСП. Крім того, не було надано також жодних доказів, які б свідчили про відсторонення від посади ОСОБА_1 в період з 16.11.2015 року по день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору.

Враховуючи усе вищезазначене, зважаючи на безпідставність недопуску позивача на територію Заводу та ВГСП, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є також обґрунтованими, у звязку з чим слід зобов'язати Державне підприємство «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» усунути ОСОБА_1 перешкоди щодо входу на територію Державного підприємства та відокремленого господарського структурного підрозділу «Універсал» за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38 шляхом надання безперешкодного доступу до робочого місця.

За такого, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., а також на користь держави - судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 167-к від 22.12.2015 року по Державному підприємству "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара".

Зобов'язати Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" усунути ОСОБА_1 перешкоди щодо входу на територію Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" та відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38 шляхом надання безперешкодного доступу до робочого місця.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2015 року по 02 березня 2016 року включно у розмірі 19 891 грн. 34 коп.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь держави судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН