Провадження № 2/520/5135/16
Рішення

іменем України

28 листопада 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.,

при секретарі - Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте під час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на нерухоме майно у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що з 21 серпня 2004року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2

Позивачка вказує, що перебуваючи у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу №2606 від 18.06.2008року вона придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1, титульним власником за цим договором зазначено її чоловіка - ОСОБА_2

Позивачка зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу за квартиру було сплачено покупцеві суму коштів у розмірі 480 332,99грн., ці кошти належали їй, вони збиралися на протязі семи років нею та її матір'ю з метою здійснення покупки квартири.

Позивачка вказує, що відповідач був обізнаний щодо цієї обставини, однак саме він став титульним власником за обоюдною згодою.

Однак, на даний час, як зазначає позивачка, у них з відповідачем виник спір щодо належності квартири, відповідач відмовляється добровільно підписати з нею договір про розподіл майна, набутого під час шлюбу, який би допоміг визначитися щодо майна, яке є особистою власністю кожного з подружжя.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте під час шлюбу.

У судове засідання 28.11.2016року позивачка не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до канцелярії суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

У судове засідання 28.11.2016року відповідач - ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, а також підтвердив, що саме позивачкою була здійснена оплата за придбання спірної квартири.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 2004року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 21 серпня 2004року.

Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є малолітня донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18.06.2008року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру 12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 39,0 кв.м., загальною площею - 65,7 кв.м. Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 480 332,99грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 18 червня 2008року, зареєстровано в реєстрі за №2606.

Зазначений договір було зареєстровано також в КП «ОМБТІ та РОН» номер запису: 287 в книзі 677пр-82, власник - ОСОБА_2.

Таким чином, суд зазначає, що вказана квартира була придбана відповідачем - ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України вказує, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно п. 23 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте, зокрема за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, зокрема набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали їй особисто.

При цьому суд виходить з того, що саме на позивача покладено обов'язок довести факт порушення його прав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

Крім того, відповідач надав до суду заяву, в якій не заперечував проти визнання за позивачкою право особистої приватної власності на квартиру та підтвердив, що квартира була придбана за кошти позивачки.

Отже, судом встановлено, що між сторонами у справі відсутній спір про право, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Суд роз'яснює позивачці її право разом з відповідачем звернутись до нотаріуса з метою укладання відповідного договору.

Суду не надано жодного доказу ухилення відповідача від укладання відповідного договору.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачкою не було надано та не було заявлено відповідного клопотання про витребування витягу з реєстру прав на нерухоме майно з метою з'ясування питання про відсутність обтяжень на спірній квартирі.

При викладених обставинах у задоволенні позову слід відмовити.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати ОСОБА_1 не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте під час шлюбу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя П. А. Прохоров