ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/767/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2016 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі по тексту-позивач, ДП МОУ «Укрвійськбуд») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач, ОСОБА_2.) про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивує тим, що ДП МОУ «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ - філію державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»-135 Домобудівельний комбінат», на балансі якого перебуває гуртожиток АДРЕСА_2 05 квітня 1988 року Міністерством оборони ОСОБА_2 видано ордер № 401 для проживання разом з членами сім`ї: ОСОБА_3, ОСОБА_4 в кімнаті АДРЕСА_1 житловою площею 15,6 кв.м. Відповідно до довідки Форма № 3, починаючи з 21.05.1993 року в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Разом з тим, ФДП МОУ «Укрвійськбуд» стало відомо, що ОСОБА_2 самовільно зайняла кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в гуртожитку АДРЕСА_2 Листом № 41 від 20.03.2013 року Філією направлено вимогу щодо звільнення кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Незважаючи на це відповідач продовжує проживати у вказаному приміщенні. Відмова відповідача виселитись з даного приміщення порушує права позивача на вільне розпорядження належною йому площею. Враховуючи вищевикладене, звернувся до суду з позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважав їх такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідач проживає у спірних кімнатах більше 22 років. З лютого 1994 року відповідач не змінювала замки у кімнатах, належним чином сплачувала за комунальні послуги, зверталася до ЖЕКу, отримувала необхідні довідки. У зв'язку з чим, просив, суд застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України № 406 від 06.04.2011, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що уповноважений державою здійснювати у межах повноважень функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери управління Міністерства оборони України.

Реалізуючи надані Статутом повноваження, Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ - Філію державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - 135 Домобудівельний комбінат», на балансі якого перебуває гуртожиток АДРЕСА_2

05 квітня 1988 року Міністерством оборони ОСОБА_2 видано ордер № 401 для проживання разом з членами сім`ї: ОСОБА_3, ОСОБА_4 в кімнаті АДРЕСА_1 житловою площею 15,6 кв.м.

Відповідно до довідки Форма № 3, в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

В судовому засіданні представником позивача було зазначено, що ФДП МОУ «Укрвійськбуд» стало відомо, що ОСОБА_2 самовільно зайняла кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в гуртожитку АДРЕСА_2

Листом № 41 від 20.03.2013 року Філією направлено вимогу щодо звільнення кімнати НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Незважаючи на це відповідач продовжує проживати у вказаному приміщенні.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивачу було відомо про проживання відповідача у спірних кімнатах, починаючи з лютого 1994 року, оскільки ОСОБА_2 зверталась до позивача з заявою надати їй вільні кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_2 отримала дозвіл та проживала у цих кімнатах більше 22 років, про що позивачу було відомо.

ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-2913 цс15 від 27 січня 2016 року.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР.

Частинами 1, 5 ст.261ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно з положеннями ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні представник відповідача наполягав на застосуванні строку позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що до спірних правовідносин застосовуються норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у позивача виникло з лютого 1994 року, то трирічний строк позовної давності закінчився в лютому 1997 року. Однак, позов пред'явлено до суду лише 24 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ними пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Житлового кодексу України, ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст. ст. 3, 10,11, 57,60, 209, 212, 213, 215 , 218 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА