АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/27/16 Головуючий 1-ї ін-ї. - Золотарьова Л.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Кокоші В.В.

Шевченко Н.Ф.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, придбане подружжям в період шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, призначення судової будівельно-технічної експертизи, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року до суду звернулась позивач ОСОБА_4 до ОСОБА_5 з вказаним позовом, після уточнення якого просила поділити майно спільної сумісної власності подружжя; визнати житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у домоволодінні АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на ? частку вказаного будинку з надвірними будівлями; виділити та визнати за нею право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21099», червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_4; виділити ОСОБА_5 і визнати за ним право власності та залишити у використанні: Холодильник SAMSUNG модель RТ-44 МВРG; Електромеханічний терморегулятор та комплектуючі запчастини до нього; Телевізор ЖК 40" SAMSUNG, модель LЕ40S81ВХ; Телевізор LЕD SAMSUNG, духову шафу, електричну В0SСН НВА 23 В 263 Е та комплектуючі до нього; Газову панель В0SСН РСР 615 В90Е; стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 15.10.2014 року було прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, у якому він просив визнати за ним право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_2, придбаного в період шлюбу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року первісний позов ОСОБА_4 було задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 автомобіль марки «ВАЗ 21099», червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_5. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля марки «ВАЗ 21099», червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_5. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 156 грн. 13 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 5600 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду, скасувавши у частині відмови у задоволенні його зустрічних позовних вимог. В цій частині апелянт просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги. Також просить скасувати рішення суду у частині стягнення з нього 5600 гривень, витрачених ОСОБА_4 на правову допомогу. У задоволенні позову в цій частині просить відмовити. В обґрунтування посилається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу також було подано ОСОБА_4 В ній вона просить змінити рішення суду у частині відмовити у задоволенні її первісного позову в повному обсязі. В цій частині просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вирішила апеляційні скарги відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині поділу предметів побуту сторонами не оскаржується та колегією суддів не переглядається.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх «слідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Суд першої інстанції, дослідивши докази по справі у їх сукупності, встановив, що сторони перебували у шлюбі з 19 листопада 2005 року по 02 липня 2013 року.

За час шлюбу, 02 лютого 2006 року відповідно договору купівлі-продажу було придбано автомобіль «ВАЗ 21099», червоного кольору, № НОМЕР_3, який зареєстрований на ОСОБА_5

Виходячи із положень ст..60, 70, 71 СК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що автомобіль «ВАЗ 21099» набутий у період шлюбу та належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та визнав право власності ОСОБА_4 на ? частину автомобіля без його реального поділу.

Також, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачем ОСОБА_4 не надано у відповідності до ст.60 ЦПК України доказів того, що житловий будинок з надвірними будівлями по в'їзду Даргомижського, 21 у м.Харкові істотно збільшився у своїй вартості, що таке збільшення вартості відбулось саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача, та не надано доказів того, що виділення відповідачу предметів домашнього вжитку є доцільним, оскільки не підтверджено, що ці предмети знаходяться у нього на теперішній час.

Статтею 62 СК України визначено умови виникнення спільної сумісної власності на майно одного з подружжя. Це наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна, і виникнення внаслідок цього істотного збільшення вартості майна.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою ( шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених нормою ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів ( зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, а грошові затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що має призвести до поліпшення майна. Другою необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність внаслідок цього «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи. Якщо спір про істотне збільшення вартості майна стосується житлового будинку, то до уваги беруться такі обставини, як капітальний ремонт, реконструкція, перевлаштування будинку, розбірка старого та будівництво нового будинку чи його частини тощо. Тобто, ці обставини мають бути підтвердженими відповідними доказами - письмовими, речовими. Якщо ж у процесі сімейного життя подружжя здійснювало лише поточний ремонт житлового будинку або іншого майна, що є власністю одного з подружжя, то це не дає підстав для визнання майна спільним, оскільки істотного збільшення вартості майна не було. У цьому випадку один з подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених ним витрат. При цьому мають бути надані відповідні належні докази для такого відшкодування. Отже, затрати на збільшення вартості майна мають бути підтверджені доказами, на підставі яких суд або визнає право спільної сумісної власності або присуджує компенсацію за понесені витрати. Якщо позивач доведе наявність понесених витрат з боку одного з подружжя - не власника, чи спільних витрат, які не мали наслідком істотного збільшення вартості майна - дана особа не позбавлена права вимагати грошової компенсації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року було задоволено клопотання позивача та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, відповідно до висновків даної експертизи №10715 від 20.05.2016 року ринкова вартість житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на 08.02.2011 року складала 262472грн., вартість ремонтних робіт складає 115230грн.

При цьому в експертизі зазначено, що експерт дійшов висновку виходячи з наявних в матеріалах справи переліку виконаних ремонтно-будівельних робіт в житловому будинку та приблизний період їх проведення(2011-2013р.р.), що був наданий позивачем.

Між тим, відповідно до ч.3 ст. 147 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання.

Як вбачається з висновку експертизи, експерт дійшов висновку на підставі матеріалів справи та зазначав, що в «домоволодінні по АДРЕСА_1 проводились ремонтно-будівельні роботи у період з лютого 2011 по липень 2013 року (більше докладніше див. дослідження)». У дослідженні з питання №2 вказано: «в матеріалах справи (т.1 а.с.131) є перелік ремонтно-будівельних робіт в житловому будинку по в'їзду Даргомижського,21 та приблизний період їх проведення.» і далі переписано із заяви позивачки (а.с.131) перелік виконаних робіт. Таким чином, відповідь експерта - це приблизний перелік проведення робіт, вказаний позивачкою. Отже, відповіді на питання № 2 експертом не надано і ґрунтується не на використанні спеціальних знань, а на припущеннях, викладених у заяві позивачки, тобто нових доказів в цій частині не надано, а лише переписані твердження позивачки, і в цій частині висновок не відповідає вимогам ч.3 ст. 147 ЦПК України.

Більш того, експерт звернулась до суду з клопотанням, де просила надати додаткові матеріали - чеки, квитанції, накладні, яких позивачкою надано не було, попереджуючи, що вразі ненадання додаткових матеріалів, буде зроблено повідомлення про неможливість надання висновку. Але не зважаючи на те, що вказаних додаткових матеріалів надано не було, експерт надала висновок.

Експертиза призначалась з метою підтвердження чи спростування експертним шляхом тверджень позивачки, оскільки суд поставив питання «встановити, чи проводились роботи», але експерт обмежилась переписуванням тверджень позивачки, а не встановлення проведення робіт експертним шляхом, який потребує спеціальних знань.

Також колегія судді ставить під сумнів висновок експерта про час кінцевого терміну проведення робіт, який експерт зазначив «по липень 2013р.». Шлюб ОСОБА_5 з позивачкою розірвано 02.07.2013р., хоча заяву на державну реєстрацію розірвання шлюбу сторони подали 22.05.2013р.

Відповідно до ст. 147, 212 ЦПК України висновок експерта не є обов'язковим для суду, і не має для суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів не може прийняти висновок експерта в частині відповіді на друге питання щодо вартості виконаних робіт з лютого 2011 по липень 2013р., оскільки він є суперечливим, зроблений без витребуваних експертом матеріалів, який і попереджав, що в цьому разі висновок буде неможливим, без докладного опису проведених робіт та встановлення часу проведення робіт та не відповідає іншим доказам, що є у справі.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що будинок до 22.02.2011р. був власністю ОСОБА_6, яка у 2008 р. здійснювала в ньому ремонтні роботи, що підтверджують наявними в справі чеками та накладними на придбання будівельних та облицювальних матеріалів. Оскільки це була власність іншої особи, то здійснені нею ремонтні роботи не відносяться до майна подружжя і не співпадають в часі, який вказує позивачка. Ці чеки датовані часом, який не охоплюється ухвалою про проведення експертизи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_5, що твердження позивачки про проведення ремонтно-будівельних робіт з лютого 2011 по липень 2013р. нічим не підтверджено і суперечить обставинам справи

Крім того, позивачем не надано доказів щодо істотного збільшення вартості будинку. Експерт дала лише відповідь про вартість будинку станом на 08.02.2011р. на питання чи змінилась вартість будинку відповіді немає. Отже, не встановлено, чи було істотне збільшення вартості будинку за період, на якому наполягає позивачка. Немає документально підтверджених доказів понесених трудових чи грошових витрат за цей період.

Зі змісту ч.І ст. 62 СК України вбачається, що сторона має доказати понесені трудові або грошові витрати, чого позивачка ОСОБА_4 суду відповідно до ст.60 ЦПК України не надала, в судовому засіданні заявила, що доказів понесення таких витрат у неї немає.

Колегія суддів дійшла висновку про не можливість задоволення позовних вимогОСОБА_4, оскільки позивач не довела понесених грошових чи трудових витрат на підтвердження своїх вимог, так само і не довела, чи має місце істотне збільшення вартості будинку за рахунок таких її витрат, не надано будь-яких доказів понесених нею чи подружжям затрат.

Крім того, від часу, на який вказує позивачка і до проведення експертизи прошов тривалий час - 2,5 роки, за який ОСОБА_5 уклав новий шлюб, під час якого поніс спільні затрати на ремонт будинку у 2014-2015 р.р, що доведено документально.

Враховуючи висновок експертизи, судова колегія вважає, що позивачем відповідно до ст. 62 СК України не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, а за відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості будинку не має підстав для визнання такого майна спільною сумісною власністю, відповідно і для задоволення позову.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні позову про визнання житлового будинку з надвірними будівлями об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на ? частину будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1

Також, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_5 про поділ автомобіля «Шевроле», НОМЕР_2, як набутого у шлюбі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності у ОСОБА_4 виникло 09 серпня 2013 року, коли шлюб вже було розірвано, генеральна довіреність чи факт передоручення повноважень на транспортний засіб не може вважатися договором купівлі-продажу та не допускає перехід права власності до третіх осіб.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і закон, що їх регулює.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі, виникає спір.

Приймаючи до уваги особливість та характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, судова колегія находить, що суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213,214 ЦПК України.

Доводи, що викладено в апеляційних скаргах висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - В.В. Кокоша

Н.Ф. Шевченко