АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 653/2024/16-ц Головуючий в І інстанції Калімбет Л.І.
Номер провадження 22-ц/791/2131/16 Доповідач Стародубець М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Стародубця М.П.,

суддів: Воронцової Л.П., Ігнатенко П.Я.,

секретар Пісоцька Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, зазначаючи, що 25 травня 2016 року між ним та ОСОБА_4 було досягнуто домовленості щодо придбання ним у останньої житлового будинку АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що на виконання досягнутої домовленості він сплатив ОСОБА_4 обумовлену грошову суму, про що свідчить розписка останньої, і фактично прийняв у володіння зазначене нерухоме майно, проте відповідач від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється, просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням суду від 08 серпня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції поверхово дослідив обставини справи, не взяв до уваги інтереси ОСОБА_2, яка є власником 1/3 частини житлового будинку, хибно витлумачив і застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим постановив незаконне рішення.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив змінити рішення суду в частині предмету договору купівлі-продажу, а саме визнати за ним право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку.

Заслухавши доповідача, й осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Визнаючи укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаного в позовній заяві та рішенні суду нерухомого майна дійсним та право власності на нього за набувачем, суд першої інстанції виходив з того, що сторони правочину домовились щодо істотних його умов та виконали їх у повному обсязі, при цьому відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки до них суд прийшов у порушення ряду норм матеріального права.

Судом встановлено, що 25 травня 2016 року ОСОБА_4 видала ОСОБА_3 розписку про те, що вона отримала від останнього 10 000 грн. за продаж житлового будинку АДРЕСА_1

За нормами ст. 658 ЦК України право продажу товару має його власник.

Визнаючи дійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку вцілому, місцевий суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала 2/3 частки вказаного житлового будинку, з господарчими та побутовими спорудами і будівлями.

В судовому засіданні встановлено, що власником 1/3 частини житлового будинку є ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину (а.с.62). Таким чином, ухвалюючи рішення, місцевий суд вирішив питання про права співвласника й належної йому на праві власності частини у спільному майні.

Поза увагою суду залишились норми закону, які встановлюють момент набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, з яким пов'язане подальше право володіння, користування та розпорядження ним.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що встановлено нормами ст. 1299 ЦК України в редакції, що діяла на момент отримання ОСОБА_4 спадщини, та ст.182 ЦК України, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинним на час укладення угоди.

Таким чином, судом не встановлено, чи мала відповідач право розпорядитись, продати житловий будинок, право власності на яке, як об'єкт нерухомого майна не набула у порядку передбаченому законом.

Позивач просив суд визнати укладеним договір купівлі-продажу за правилом, встановленим частиною 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно положень зазначеної норми матеріального права, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За приписом цієї норми матеріального права передбачена домовленість сторін щодо істотних умов правочину, яким, на думку колегії суддів, є й характеристика відчужуваного об'єкта нерухомості, у тому числі його цілісність, частки співвласників, узаконені господарські та побутові споруди і будівлі, а також правовий статус закріпленої за домобудівлею земельної ділянки, її площа та умови користування нею землекористувачами чи її власниками.

Ці умови сторонами правочину не узгоджені, надана позивачем розписка від 25 жовтня 2016 року зазначеної інформації не містить. Не встановлено цього судом першої інстанції, а також при перегляді справи апеляційним судом.

Також слід зазначити, що апелянту в цій справі на праві власності належить 1/3 частина спільного житлового будинку й вона, відповідно до положень ст. 362 ЦК України, має переважне право на купівлю решти частки у спільному майні. Доказів про те, що відчужувачем дотримано зазначене положення закону судами не встановлено й на це додаткове порушення свого права ОСОБА_2 звертає увагу в поданій нею на рішення суду скарзі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання договорів дійсними, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також, чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення угоди та, що така можливість втрачена.

Крім того, з позову вбачається, що ОСОБА_4 згодна на нотаріальне посвідчення угоди за певних умов, які сторони повинні узгодити, а саме щодо оплати витрат, визначених чинним законодавством при нотаріальному посвідченні договору.

Підтвердження ОСОБА_4 факту отримання коштів від позивача в рахунок продажу житлового будинку, наданих у поясненнях на апеляційну скаргу, не дає підстав визнання судом угоди дійсною, оскільки нормами матеріального права, зазначеними вище, чітко визначено умови та порядок укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, при яких останній буде вважатись дійсним.

Таким чином, суд першої інстанції належно не визначився з характером спірних правовідносин, поверхово та односторонньо дослідив обставини справи й ухвалив у зв'язку з цим помилкове рішення через неправильне тлумачення й застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в позові з наведених вище підстав.

Посилання позивача про порушення порядку перегляду заочного рішення є юридично неспроможними, оскільки нормами процесуального законодавства право на подання заяви про перегляд заочного рішення закріплене за відповідачем. Для осіб, які не брали участі у розгляді справи, але рішенням вирішено питання щодо їх прав та обов'язків, мають право оскаржити рішення в загальному порядку.

На підставі ч.2 ст.220 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 08 серпня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.П. Стародубець

судді: Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко