АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 529/909/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3098/16Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.

при секретарі Лимар О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про скасування наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату заробітної плати.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії "Управління магістральних газопроводів "Київтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" № 85- к від 15.07. 2016 року про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів 1 класу пожежного автомобіля охорони обєктів Зіньківського промислового майданчика в зв'язку із скороченням чисельності штату працівників, визнати звільнення незаконним, поновити його на вказаній посаді, стягнути заробітну плату за вимушений прогул.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату компенсації за час вимушеного прогулу відмовлено у звязку з пропуском строку звернення до суду.

На вказане рішення подав апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог. Вважає, що мав переважне право залишитися на роботі, оскільки має значний стаж роботи, вищу освіту, а на утриманні - непрацюючу дружину та неповнолітню дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, виходячи з такого.

Як установлено місцевим судом, вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, що ОСОБА_4 з 15.07.1997 року працював водієм пожежного автомобіля та охоронцем 1 класу Зіньківської КС Полтавської області Диканського УМГ Київтрансгаз. Загальний стаж роботи позивача становить 19 років.

Відповідно копії трудової книжки позивача (а.с. 5-6), згідно наказу Міненерговугілля від 18 липня 2012 року № 530 ДК «Укртрансгаз» НПК «Нафтогаз України» реорганізовано шляхом перетворення в ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» від 28.12.2012 р. є філією ПАТ «УКРТРАНСГАЗ».

Наказом Диканського лінійно виробничого управління Магістральних газопроводів УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ", ПАТ "Укртрансгаз" № 85-К від 15.07.2016 року ОСОБА_4 звільнено з посади водія автотранспортних засобів 1-го класу пожежного автомобіля охорони об'єктів Зіньківського промислового майданчика, у зв'язку із скороченням посади, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України.

Позивач був ознайомлений з вказаним наказом під підпис (а.с.48 на звороті). Запис про звільнення позивача з роботи у звязку зі скороченням за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі зазначеного наказу внесено в його трудову книжку, яка 15.07.2016 р. видана йому на руки, про що останній засвідчив підписом у відповідному журналі, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.4-6,48-50). Дані обставини представником позивача не заперечувалися.

Звільненню позивача передував Наказ від 31.03.2016 року № 172 ПАТ "Укртрансгаз" "Щодо затвердження змін до штатного розписів", Наказ УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ" від 04.04.2016 року № 158, Зміни штатного розпису на 2016 рік, згода профспілкового комітету на звільнення, протокол № 7 від 08.07.2016 року.

У місцевому суді представник позивача не заперечував факту ознайомлення позивача ОСОБА_4 з наказом про звільнення, фактичне отримання ним розрахунку на день звільнення та видачі йому на руки трудової книжки із внесеним до неї записом про звільнення відповідно до вказаного наказу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог чинного законодавства. Разом з тим, відмовив у задоволенні позову в звязку з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу України про працю, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Кодексу України про працю, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною девятою ст.43 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше ніж як через місяць з дня одержання згоди виборчого органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно положень частин першої та другої ст. 49-2 Кодексу України про працю, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як розяснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у

відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним

органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено, що на підприємстві Диканське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» мало місце заплановане масове вивільнення працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці та передбачалося вивільнити 13 водіїв автотранспортних засобів пожежного автомобіля (а.с. 61-62).

Повідомлення про звільнення вручене позивачу ОСОБА_4 11.05.2016 р. під підпис, тобто за два місяці до звільнення, яке відбулося 15.07.2016 р. (а.с. 63).

Позивачу пропонувалися вакантні посади працівників філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» станом на 11.05.2016 р., а також ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» станом на 08.07.2016 р., від яких ОСОБА_4 відмовився, що засвідчено його особистим підписом та підтверджено його представником у судовому засіданні (а.с. 64-65).

Протоколом спільного засідання адміністрації та первинної профспілкової організації Диканського ЛВУМГ № 7 від 08.08.2016 р. надано згоду на звільнення восьми водіїв автотранспортних засобів пожежного автомобіля, в тому числі і на звільнення ОСОБА_4 (а.с. 59-60).

Встановивши зазначені обставини, здійснивши аналіз вищевказаних правових норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_4 відбулося з дотриманням норм чинного законодавства про працю.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він мав переважне право перед громадянином ОСОБА_5 залишитися на роботі, оскільки має стаж 19 років, вищу освіту, одружений, а на його утриманні перебуває непрацююча дружина та неповнолітня дочка, не приймаються до уваги колегії суддів з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" від 31.03.2016 року № 172 "Про затвердження змін до штатних розписів", на виконання наказу ПАТ «Укртарнсгаз» від 19 вересня 2013 року № 337 «Про формування штатних розписів та внесення змін до них» та відповідно до звернень філій були затверджені зміни до штатних розписів із введенням їх в дію з 01 квітня 2016 року, в тому числі і по філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ», додатком № 5 якого було виведено із штатного розпису і посади водіїв автотранспортних засобів 10.1. пожежні автомобілі, служби охорони обєктів Зіньківського промислового майданчика Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, в кількості 4 одиниці.

Отже, посади водіїв пожежного автомобіля в зазначеній службі не лишилося.

Згідно пояснень представника відповідача та наданих доказів, ОСОБА_5 скористався своїм правом на зайняття вакантної посади, згідно списку вакантних посад, які пропонувалися і позивачу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову у звязку з пропуском строків звернення до суду, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків.

У суді першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування до правовідносин строків позовної давності (а.с.13-14).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно розяснень у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Як розяснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено в апеляційному суді про безпідставність заявлених позивачем вимог, висновки суду про відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду не ґрунтуються на законі, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, п.п 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про скасування наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату заробітної плати відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Чумак

Судді Т.О.Кривчун

ОСОБА_6