01 червня 2016 рокум. Київ
суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 01 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня

2015 року скасовано.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Однак з висновками колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних не погоджуємося з огляду на таке.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі договору дарування від 18 вересня 2014 року вона отримала у дар від свого сина,

ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1, у якій разом із нею проживають як члени її сім'ї син та онук,

ОСОБА_7 Крім того у спірній квартирі без належних правових підстав проживає її колишня невістка - відповідач ОСОБА_4, яка не є членом її сім'ї.

Посилаючись на те, що після припинення права власності на вказану квартиру ОСОБА_6, членом сім'ї якого була відповідач, припинилося й право користування ОСОБА_4 спірним житлом, крім того проживання відповідача у належній їй на праві власності квартирі обмежує її права власника на вільне володіння, розпорядження та користування нерухомістю, ОСОБА_3 просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На нашу думку ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для виселення відповідача, яка у визначеному законом порядку вселилася до спірної квартири.

Судом установлено, що за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року син позивача ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1, до якої вселилися його дружина - ОСОБА_4, та син - ОСОБА_7

11 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано.

На підставі договору дарування від 18 вересня 2014 року

ОСОБА_6 подарував своїй матері, ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Ф-1 від 2 квітня 2015 року у вказаній квартирі на даний час проживають та зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1

ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

У позовній заяві ОСОБА_3 одночасно ставить питання про виселення відповідача та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, з викладеного вище вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Разом з тим судами враховано, що відповідач є колишнім членом сім'ї ОСОБА_6, який на теперішній час не є власником спірної квартири, послалися на те, що договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 - його матір'ю, штучно створює ОСОБА_4, відповідачеві у справі, перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідачка поселилась в спірну квартиру у встановленому законом порядку, зареєстрована там і проживає

Відповідно до ст.8 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом її є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а відповідачка надала суду відповідні докази щодо її правомірного заселення в спірне жиле приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

З урахуванням положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив, що при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України) .

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Разом з тим судом в повній мірі не перевірені доводи сторін та не з'ясовано, де раніше проживала відповідачка чи є в неї інше місце проживання - житло.

Не погоджуючись із думкою складу колегії вважаємо, що судові рішення в частині вимог про виселення відповідають вимогам діючого законодавства, судовій практиці та позиції ВСУ № 6-4027 св 09 .

Судді Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.І.Євтушенко

Ю.Г. Іваненко