АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю:ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2015 року,

встановила:

В серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом.

Просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року в сумі 130 959 гривень 48 копійок.

Посилалося на те, що 26 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 34 470 гривень на термін до 22 грудня 2011 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яка станом на 16 червня 2015 року становить 130 959 гривень 48 копійок та складається з заборгованості за кредитом в сумі 19 646 гривень 55 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 36 483 гривні 61 копійка, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 289 гривень 56 копійок та пені в сумі 74 539 гривень 76 копійок.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яка станом на 16 червня 2015 року становить 130 959 гривень 48 копійок та складається з заборгованості за кредитом в сумі 19 646 гривень 55 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 36 483 гривні 61 копійка, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 289 гривень 56 копійок та пені в сумі 74 539 гривень 76 копійок.

Строк дії кредитного договору встановлений з 26 грудня 2006 року по 22 грудня 2011 року включно.

Позовна давність переривалася у зв'язку із звернення банку до Глибоцького районного суду Чернівецької області з позовом позивача до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано до суду позовну заяву до відповідачів 20 серпня 2015 року, тобто вже після спливу трьохрічного строку позовної давності після його переривання.

Порука є припиненою у зв'язку з тим, що поручителя не повідомили щодо збільшення обсягу його відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки за кредитним договором.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, згідно частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно частин 1, 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 26 грудня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 34 470 гривень на термін до 22 грудня 2011 року (а.с.11-12).

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 26 грудня 2006 року уклали договір поруки.

Згідно пункту 1 договору поруки від 26 грудня 2006 року вбачається, що ОСОБА_2 поручився за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 26 грудня 2006 року, згідно якого банк надав останній кредит в сумі 34 470 гривень на строк до 22 грудня 2011 року із сплатою відсотків в розмірі 1,17 процентів на місяць (14,04 відсотки річних) та можливістю збільшення процентної ставки до 2,8 відсотків на місяць (33,6 відсотків річних) у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань (а.с.14).

З розрахунку заборгованості від 26 грудня 2006 року, який наданий банком, вбачається, що з 1 листопада 2008 року процентна ставка була збільшена з 14,04 відсотків до 17,04 відсотків, а з 1 лютого 2009 року - до 27,48 відсотків річних (а.с.5-7).

7 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_3, ОСОБА_2 лист з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти та штрафні санкції відповідно до кредитного договору (а.с.8).

Суд першої інстанції відмовляючи в позові банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості належним чином не встановив обставини, які мають значення для справи допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву до ОСОБА_3 після спливу трьох річного строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с.45).

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 3 квітня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль ВАЗ 21101, що належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.63).

Отже, позовна давність за вимогами банку до ОСОБА_3 перервалася у зв'язку з звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з вимогою про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року, а тому перебіг такого строку позовної давності почався заново.

Суд першої інстанції не врахував, що з розрахунку заборгованості від 26 грудня 2006 року, який наданий банком, вбачається, що з 1 листопада 2008 року процентна ставка була збільшена з 14,04 відсотка до 17,04 відсотка, а з 1 лютого 2009 року - до 27,48 відсотка річних (а.с.5-7).

У пункті 2.3.1 кредитного договору зазначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 відсотків з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

У абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Отже, підвищення процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення про це позичальника призведе до порушення умов кредитного договору та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року № 6-58 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що позичальник був повідомлений банком про підвищення процентної ставки в односторонньому порядкуз 1 листопада 2008 року з 14,04 відсотків до 17,04 відсотків.

Факт неповідомлення позичальника банком про підвищення процентної ставки в односторонньому порядку з 1 листопада 2011 року, встановлений також рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 4 лютого 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили (а.с. 47).

Відповідно до правил ст. 61 ЦПК України вказаний факт не підлягає доведенню у цій справі

За таких обставин вказане підвищення відсоткової ставки є недійсним відповідно до правил частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною станом на 1 листопада 2011 року.

Підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки з 1 лютого 2009 року з 17,04 відсотків до 27,48 відсотків річних є нікчемним відповідно до правил ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» в редакції, яка діяла станом на 1 лютого 2009 року.

За таких обставин розрахунок заборгованості наданий банком, який зроблений на підставі підвищеної процентної ставки є неправильним та може бути взятий судом до уваги.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 сплачувала щомісячні платежі у розмірі визначеному кредитним договором від 26 грудня 2006 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, який надав апеляційному суду представник відповідача ОСОБА_1 та доданих до нього квитанцій вбачається, що станом на 31 грудня 2011 року ОСОБА_3 повністю погасила борг перед банком за кредитним договором від 26 грудня 2006 року.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 4 лютого 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, яке набрало законної сили встановлено, що у відповідачки не було заборгованості перед банком щодо сплати платежів за кредитним договором від 26 грудня 2006 року.

З матеріалів справи також вбачається, що заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 3 квітня 2013 року, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль ВАЗ 21101, що належить на праві власності ОСОБА_3 скасоване ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року.

Наведені вище обставини дають підстави зробити висновок про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували ті обставини, що ОСОБА_3 порушувала умови кредитного договору та має заборгованість перед банком.

Виходячи з наведеного вище в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити за його безпідставністю.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_2 за його безпідставністю.

Враховуючи обставини наведені вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позову в цій частині з підстав, які зазначені вище.

В решті рішення залишити без змін.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що для визнання поруки припиненою обов'язковим є звернення до суду з відповідним позовом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

З урахуванням наведеного та з огляду на положення ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом.

Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 5 грудня 2012 року у справі № 6-147цс12.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: