Справа № 525/567/16-ц
Провадження № 2/525/231/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.12.2016 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Пилипенко П.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що поданий його представником за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа Відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що розпорядженням голови Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області від 11.01.1997 року №8 «Про затвердження проектів роздержавлення і приватизації земель спілки селян власників «Обрій», колективного сільськогосподарського підприємства «Вітчизна» та про розгляд проекту передачі земель колективного сільськогосподарського підприємства «Вітчизна» у приватну власність йому передана у приватну власність земельна ділянка площею 4,00 га для ведення сільського господарства, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 сільською радою Великобагачанського району Полтавської області 20.03.1997 року йому був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №047390, реєстраційний №95. Як вказує позивач, даний державний акт втрачено. Так сталось, що у Відділі Держгеокадастру у Великобагачанському районі будь-яка інформація щодо вказаного державного акта відсутня. Про це своїм листом за №32-1607-0.3-518/2-15 від 29.07.2015 року на запит позивача повідомив Відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі. Часткова інформація щодо виданого позивачу державного акта була занесена до його паспорта, у розділ «Особливі відмітки».

Позивач зазначає, що між ним, як власником вищевказаної земельної ділянки та Приватною агрофірмою «Агроінвест» Великобагачанського району Полтавської області укладався договір оренди землі, державна реєстрація якого проводилась районним відділом земельних ресурсів. Один примірник вказаного договору зберігається в архіві Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області.

В звязку з відсутністю державного акта на право приватної власності на землю, позивач ОСОБА_1 не має можливості провести державну реєстрацію свого права на земельну ділянку та розпоряджатися нею, так як згідно п.8 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації прав у даному випадку являється наявність державного акта на право приватної власності на землю. Вирішити дане спірне питання у позасудовому порядку неможливо, так як змінами внесеними до ст.126 ЗК України, які набрали чинності з 01.01.2013 року, видача державних актів на право власності на земельні ділянки відмінена, тому позивач вимушений звернутись з даною позовною заявою до суду.

З письмовою заявою про реєстрацію прав на вказану земельну ділянку позивач до державного реєстратора прав на нерухоме майно не звертався, так як вважає, що з підстав зазначених вище (відсутність державного акта) йому буде в цьому відмовлено.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,00 га, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

В судовому засіданні 06.07.2016 року, 19.08.2016 року та 02.09.2016 року представник позивача ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в позові і просив його задовольнити.

В судове засідання 02.12.2016 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не зявилися, представник позивача ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи в порядку ст.158 ЦПК України у відсутність позивача та у його відсутність як представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (а.с.135).

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не зявився, від сільського голови 06.07.2016 року до суду надходила заява з поясненнями про визнання позову в повному обсязі та про розгляд справи у відсутність представника сільської ради (а.с.73).

В судовому засіданні 02.09.2016 року представник третьої особи Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі ОСОБА_5 надала пояснення по суті позову та ряд документів для приєднання до матеріалів справи (а.с.а.с.107-109). В судове засідання 02.12.2016 року представник Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі не зявився, даний відділ належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи (а.с.134), неявка третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 02.12.2016 року у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Суд, заслухавши в ході судових засідань по розгляду справи по суті пояснення представника позивача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_5, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, що поданий його представником за довіреністю ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа Відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі про визнання права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Судом встановлено, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27.03.1996 року зареєстрований у встановленому законом порядку на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.а.с.8-12).

З архівної довідки №01-22/286 від 19.10.2015 року та архівного витягу з розпорядження голови Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області від 11.01.1997 року №8 про затвердження проектів роздержавлення і приватизації земель спілки селян власників «Обрій», колективного сільськогосподарського підприємства «Вітчизна» та про розгляд проекту передачі земель колективного сільськогосподарського підприємства «Вітчизна», у приватну власність ОСОБА_1, порядковий номер 406, передана земельна ділянка площею 4,00 га для ведення сільського господарства, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.5,114).

Згідно листа голови комісії з реорганізації відділу Держземагентства у Великобагачанському районі ОСОБА_6 №32-1607-0.3-518/2-15 від 29.07.2015 року вбачається, що на гр. ОСОБА_1, який проживає на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області в с. Корнієнки видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 4,29 умовних кадастрових гектарів серія ПЛ №0419131 від 22.10.1996 року за №131. В книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Вітчизна» був внесений запис, що сертифікат повернуто і видано державний акт на право приватної власності. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер. Інформація в архіві Відділу по державному акту на право приватної власності відсутня. В книзі записів про реєстрацію державного акту інформація відсутня (а.с.4).

З листа в.о. директора ОСОБА_7 №01-16/595 від 19.04.2016 року вбачається, що згідно п.6 Постанови КМУ від 17.11.2004 року №1553 «Про затвердження ОСОБА_8 про Державний фонд документації із землеустрою» держателем Державного фонду документації із землеустрою є районні відділи земельних ресурсів Держземагентства (а.с.6).

З листа начальника Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі №01-04-02/176 від 11.05.2016 року вбачається, що грошова оцінка земельної частки (паю) по бувшому КСП «Вітчизна» на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області відповідно до розпорядження голови Великобагачанської райдержадміністрації №8 від 11.01.1997 року становить 22970,00 гривень без коефіцієнтів індексації. Станом на 11.05.2016 року становить:рілля 193464, 32 грн. з урахованими коефіцієнтами індексації 4,7964 та 1,756. Загальна грошова оцінка земельної ділянки складає 193464,32 грн. (а.с.7).

З даних паспорта громадянина України на імя ОСОБА_1 серія КН 095602, виданого Великобагачанським РВ УМВС України в Полтавській області 12.03.1996 року, часткова інформація щодо виданого ОСОБА_1 державного акта була занесена до його паспорта, у розділ «Особливі відмітки» (а.с.а.с.8-12).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно №61052963 від 09.06.2016 року вбачається, що у Державному реєстрі немає відомостей про реєстрацію права власності щодо земельної ділянки загальною площею 4,00 га для ведення сільського господарства, що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.27).

Позивач у позові зазначає, що ним втрачений Державний акт на право приватної власності на землю (тобто правовстановлюючий документ) і в даний час, з урахуванням змін до законодавства, його поновити не є можливим.

З листа сільського голови ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області №02-23/171 від 01.07.2016 року вбачається, що гр. ОСОБА_1 був включений до списків селян-власників колективного сільськогосподарського підприємства «Вітчизна», які мають право на отримання у приватну власність земельних часток (паїв) із земель вказаного сертифікат на право на земельну частку (пай) серія підприємства. Гр. ОСОБА_1 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ПЛ №0419131 від 22.10.1996 року за №131, який в подальшому був замінений на державний акт на право приватної власності на землю. Відповідно звітності форми 6-зем. земельна ділянка за №406 числиться за ОСОБА_1 (а.с.73).

Відповідно до витягу з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Вітчизна», наданої Відділом ДГК у Великобагачанському районі Полтавської області для огляду в судовому засіданні, вбачається, що в ній міститься запис про заміну ОСОБА_1 сертифікату на право на земельну частку (пай) на відповідний державний акт (а.с.107). Тобто, ця обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 видавався відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку згідно архівного витягу з розпорядження голови Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області від 11.01.1997 року №8 (де під порядковим номером 406 вказується ОСОБА_1, житель с. Корнієнки та вказується загальна площа земельної ділянки 4,00 га).

Також, відповідно до витягу з Книги реєстрації державних актів на право приватної власності на землю, наданої Відділом ДГК у Великобагачанському районі Полтавської області для огляду в судовому засіданні, вбачається, що на імя ОСОБА_1 20.03.1997 року видавався відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІV-ПЛ №047390, реєстровий №95 (а.с.108).

Як слідує з Плану розташування земельних ділянок на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району (з позначеними відповідними межами), який засвідчений сільським головою ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_9, земельна ділянка під номером 406 площею 4,00 га розташована на території вищевказаної сільської ради. Ця обставина також узгоджується з даними архівного витягу з розпорядження голови Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області від 11.01.1997 року №8 (де під порядковим номером 406 земельна ділянка площею 4,00 га передавалася ОСОБА_1, жителю с. Корнієнки).

Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у встановленому порядку 20.03.1997 року видавався відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІV-ПЛ №047390, реєстровий №95 (земельна ділянка під номером 406 площею 4,00 га у Проекті роздержавлення і приватизації земель ССВ «Обрій», що розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області), однак, на даний час вищевказаний державний акт (тобто правовстановлюючий документ) ОСОБА_1 втрачений і поновити його не має можливості. При цьому, у звязку з відсутністю державного акта на право приватної власності на землю, ОСОБА_1 не має можливості провести державну реєстрацію свого права на земельну ділянку та розпоряджатися в межах обсягу прав власності на землю (враховуючи відповідні встановлені законодавством обмеження), оскільки згідно п.8 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації прав у даному випадку являється наявність державного акта на право приватної власності на землю. Вирішити дане спірне питання у позасудовому порядку ОСОБА_1 не вбачається за можливе, оскільки змінами, внесеними до ст.126 ЗК України, які набрали чинності з 01.01.2013 року, видача державних актів на право власності на земельні ділянки відмінена.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєї волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

ОСОБА_8 29 ЦК України визначається захист права власності.

У відповідності до вимог ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це майно оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати право установчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Разом з цим, в контексті звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ст.ст.328,392 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_10 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Отже, з огляду на суть та зміст положень ст.ст.316,328 та 392 ЦК України та висновків, які викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду України, а також з огляду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідні рішення ЄСПЛ щодо змісту права власності, з урахуванням встановлених судом обставин даної конкретної цивільної справи та того, що у звязку зі змінами в ЗК України в даний час, при втраті позивачем правовстановлюючого документу, ОСОБА_1 у інший спосіб, ніж визнання права власності, не може відновити своє право власності на землю, яке він отримав у встановленому порядку і яке було посвідчене відповідним державним актом, а також враховуючи визнання відповідачем у справі позовних вимог (положення ч.4 ст.174 ЦПК України) вбачаються передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Тобто, проаналізувавши у своїй сукупності відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності, враховуючи вищевикладені висновки суду, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для визнання за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,00 га, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,316,328,392 ЦК України, ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.3,10,11,57,60,174,179,197,212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Визнати за громадянином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованим у встановленому законом порядку на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,00 га, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Великобагачанського району Полтавської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя