Справа № 712/7212/16-ц
Провадження № 2/712/1763/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого /судді - Романенко В.А.

при секретарі - Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 13 травня 2013 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики у вигляді розписки, згідно з яким передав відповідачу грошові кошти в сумі 192500 грн., з умовами повернення з відсотками 220000 грн. до 05 жовтня 2013 року. По закінченні строку відповідач борг не повернув, вказавши новий термін повернення боргу до 01 вересня 2015 року, уклав договір позики у вигляді розписки від 22 вересня 2014 року. У вказаний термін відповідач борг не повернув.

01 грудня 2015 року відповідач повернув частину боргу в сумі 40000 грн.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції держстату України та з урахуванням процентів, встановлених розпискою, становить 410098 грн.

Йому 64 роки. Тривалі роки збирав кошти на житло в Черкасах.

Купівля житла не відбулася із-за не повернення боргу відповідачем. Були заяви відповідача, що його гроші знаходяться на депозиті в банку під вигідні відсотки. Коли він зажадав повернути йому гроші з депозиту, було заявлено відповідачем, що грошей на депозиті немає і витрачені нею на нерухомість та інші цілі. У цей час зростала інфляція . Він не міг перевести гривні в долари. Йогопереживання, стреси, страждання через неповернення боргу позначилися на його здоровї. Він неодноразово перебував на лікуванні в лікарні, став інвалідом.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 13 травня 2013 року та від 22 вересня 2014 року в сумі 152500 грн.; кошти від інфляції в розмірі 140642 грн.; відсотки, встановлені розпискою від простроченої заборгованості в сумі 116956 грн.; судові витрати по справі 4100,98 грн., а всього 414198,98 грн.

Позивач декілька раз скеровував до суду заяви про уточнення позовних вимог, останній раз 11.11.2016 року, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 13 травня 2013 року і 22 вересня 2014 року в сумі 132500 грн.; кошти від інфляції заборгованості в розмірі 145910 грн.; відсотки, встановлені розпискою від простроченої заборгованості в сумі 132763 грн.; компенсацію моральної шкоди в сумі 25000 грн., судові витрати по справі 4376,58 грн., а всього 440549,58 грн.

Позивач та його представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, скерувала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності, оскільки вона являється інвалідом першої групи. В даній заяві також стверджує, що її співмешканець ОСОБА_3 писав розписку і віддавати гроші не збирається. Вона віддала 60000 грн., однак на даний час вона не має змоги працювати та погасити борг до кінці, тому віддає ? частину будинку по АДРЕСА_1.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 13 травня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики у вигляді розписки, згідно з яким передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 192500 грн., з умовами повернення з відсотками 220000 грн. до 05 жовтня 2013 року.

По закінченні строку ОСОБА_2 борг не повернула, та вказавши новий термін повернення боргу до 01 вересня 2015 року, ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір позики у вигляді розписки від 22 вересня 2014 року.

Укладений договори відповідають вимогам ст. 1046, 1047 ЦК України. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується розписками ОСОБА_2 від 13.05.2013 року та 22.09.2014 року.

У вказаний термін відповідач борг не повернула гроші ОСОБА_1, чим порушила умови договору.

На численні прохання ОСОБА_1 повернути йому кошти ОСОБА_2 не реагує та ухиляється від виконання зобов'язань після спливу строку договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факт укладення договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, який свідчить про факт отримання боржником певних коштів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк виконання. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Договори позики встановлюють, що до 01.09.2015 року відсотки від неповернутої суми - 15% річних за період з 01.04.2013 року до 01.09.2014 року (17 місяців) всього 21,25%; 24% річних (2% за місяць) від неповернутої суми за період з 01.09.2012014 року до повного повернення коштів, але не пізніше 01.09.2015 року.

Позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого станом на 29.11.2016 року заборгованість ОСОБА_2 відповідно до договорів позики від 13.05.2013 року та 22.09.2014 року складає: заборгованість за договором позики в сумі 132500 грн.; інфляційні нарахування від суми заборгованості у розмірі 145910 грн.; відсотки в розмірі 132763 грн., а всього 411173 грн. Суд погоджується з розрахунком позивача, який був наданий в судовому засіданні. Відповідачем заперечень щодо наданого розрахунку не надавалось та не надавалось власного варіанту розрахунку.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконує, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 411173 грн.

Позивач в позовній заяві також просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 25000 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Позивачем у судовому засіданні не надано будь-яких належних доказів щодо завдання йому моральної шкоди, яку заподіяно через зміну нормального перебігу його життя та психологічних переживань, а тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, розписки від 13.05.2013 року та 22.09.2014 року не містять умов, згідно з якими відповідач повинен відшкодовувати моральну шкоду, як і не передбачено і в ЦК України відшкодування моральної шкоди в зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати (судовий збір) в сумі 4376,58 грн., однак відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 4100,98 грн., а судовий збір у розмірі 275,60 грн. сплачений ОСОБА_1 за заяву про забезпечення позову, а тому не підлягає до стягнення з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 57, 88, 212, 213-215, 218, ЦПК України, на підставах ст.ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 411173 грн., судовий збір в сумі 4100,98 грн., а всього 415273,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: