У х в а л а

іменем україни

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада, про виселення, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сенаткіна ОлександраОлеговича - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та імені неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення.

На обґрунтування позову банк посилався на те, що 05 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNG0GA00002179, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 46 640 доларів США терміном до 06 березня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_2 05 березня 2007 року уклали договір іпотеки нерухомого майна № DNG0GA00002179, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,10 кв. м, житловою площею - 27,40 кв. м.

На порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, тому позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року було частково задоволені позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. До теперішнього часу відповідач не звільнив квартиру, а тому позивач просить суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та імені неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення - задоволено.

Виселено відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3. Вирішено питання про судові витрати. Відстрочено виконання рішення суду строком на три місяці.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сенаткін О.О. - порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладений кредитний договір № DNG0GA00002179, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 46 640 доларів США терміном до 06 березня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_2 05 березня 2007 року уклали договір іпотеки нерухомого майна № DNG0GA00002179, згідно з яким остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 45,10 кв. м, житловою площею - 27,40 кв. м.

На порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконує, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за нею виникла заборгованість, яка не погашена.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа управління - Служба у справах дітей Амур-нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2002 року, шляхом проведення публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили (а. с. 16).

У квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБаанк» було передано в іпотеку квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є правильним.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сенаткіна Олександра Олеговича - відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко