АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

11 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року про вжиття заходів забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні, усунення перешкод у здійсненні права користування спільним майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, визнати за нею право спільної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, усунути перешкоди у здійсненні нею права користування спірною квартирою шляхом зобов'язання відповідача передати їй ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою як об'єктом права спільної власності.

21.06.2016 року позивач через свого представника звернулася до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року заяву задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, заборонено до набрання чинності рішенням суду у справі будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо зазначеної квартири.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилався на незаконність вказаної ухвали та порушення судом норм процесуального права.

Зазначав, що накладаючи арешт, суд не дослідив всіх обставин справи, та не врахував, що позивач не має правовстановлюючих документів на спірну квартиру, а майно не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки було придбане за власні кошти відповідача.

Вказував на наявність рішення, яким позивача визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням та просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував просив відхилити.

ОСОБА_1, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином в судове засідання не з'явився. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4, 7, 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, та просила визнати за нею право спільної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, усунути перешкоди у здійсненні нею права користування спірною квартирою шляхом зобов'язання відповідача передати їй ключі від вхідних дверей квартири і не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою як об'єктом права спільної власності.

Вказувала, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 1995 року по 2015 рік. За період шлюбу, а саме у 1997 році, ними було придбано спірне майно, яке просила поділити в порядку ст. 70 СК України.

На підставі вказаних обставин та положень закону, суд дійшов вірного висновку щодо наявності дійсного спору між сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності забезпечення позову, оскільки спірне майно зареєстровано за відповідачем і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Захід забезпечення є співмірним з позовними вимогами.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не має правовстановлюючих документів на спірну квартиру, а майно не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки було придбане за власні кошти відповідача, не можуть бути підставою скасування заходів забезпечення позову, оскільки вони підлягають перевірці та з'ясуванню під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що при постановленні ухвали було порушено норми процесуального права.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/44078/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13159/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.