АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3204/16 Справа № 201/4771/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черновськой Г. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що в березні 2015 року скористався банкоматом і перевірив надходження коштів на його рахунки для виплати пенсії та соціальної допомоги, які відкриті в ПАТ КБ «ПриватБанк», та дізнався, що на вказаних рахунках кошти відсутні.

Зазначав, що для з'ясування обставин відсутності коштів звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», де з'ясував, що кошти в нього списані банком у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2006 року, за яким він був поручителем.

Вказував, що списання коштів є протиправним, оскільки строк дії кредитного договору і договору поруки закінчився в 2011 році, тому і строк стягнення пройшов, а розпорядження про списання коштів він не давав.

Посилаючись на те, що його звернення до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про повернення неправомірно списаних грошових коштів залишене без задоволення, чим йому завдана не лише матеріальна, а й моральна шкода, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь неправомірно списані та набуті кошти в розмірі 5.502 грн.81 коп. та в рахунок моральної шкоди 7.000 грн.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5.502 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2016 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні його позову шляхом стягнення на його користь 7.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в цій частині суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року в частині задоволення позову та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст.1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст.26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Дніпроцентрбуд» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого товариство отримало кредит у розмірі 181.641 грн.60 коп. на строк до червня 2011 року (а.с.9-11).

В цей же день, 22 червня 2006 року, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки (а.с.13).

11 січня 2012 року ОСОБА_2 направлено листа про необхідність погашення заборгованості за вказаним кредитним договором (а.с.14-15).

14 березня 2015 року ОСОБА_2 дізнався про списання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів з його рахунків, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк» для отримання пенсії та соціальної допомоги, та з картки «Скарбничка», на погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором (а.с.6,7).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що можливість договірного списання банком заборгованості з рахунків відсутня оскільки строк дії договору поруки вже сплинув.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У абз.1,2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530,631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс 13, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ч.4. ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо договором поруки не визначено строк, після настання якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі №6-616цс15.

Строком повного виконання основного зобов'язання у даному випадку, визначеним сторонами кредитного договору, є 22 червня 2011 року (а.с.12).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст.559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення і цей строк є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Оскільки згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 1 ст.631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку стосовно того, що списання з карток позивача є неправомірним, оскільки вимога банку була надіслана листом від 11 січня 2012 року за №30.1.0.0/2-430 та якою ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив ОСОБА_2 про наявність простроченої заборгованості, яка складає 217.636 грн.83 коп., та роз'яснено, що у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість (а.с.14-15).

З урахуванням вимог п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» дії банку щодо автоматичного позасудового списання з рахунку позивача коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, строк давності якого минув, є неправомірними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що основне списання проводилось з картки для соціальних виплат та пенсійної картки, в той час коли у відповідача були відсутні підстави для списання грошових коштів з позивача, так як останній не давав згоду про списання коштів з його рахунку, а рішення суду з цього приводу не ухвалювалось.

Відповідно до п.139 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» примусове списання - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 7.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди колегією суддів відхиляються, оскільки згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичної особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Однак, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, законом не передбачено.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приват Банк» про правомірність списання грошових коштів оскільки договір поруки діє до повного виконання зобов'язань не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду оскільки не відповідають обставинам справи та вимогам законодавства.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.