Справа № 164/1312/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Покидюк М.В.
Провадження № 22-ц/773/405/16 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Грушицького А.І.,

секретар судових засідань Шугалова О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Маневицького районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який проживає за адресою: 44670, с. Четвертня, Маневицького району, Волинської області на користь ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 за договором позики 24 803 грн. 94 коп. та 248 грн. 03 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то, відповідно вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено письмовий договір безпроцентної позики №23/04/13, за умовами якого відповідач отримав позику в розмірі 11 500 грн., яку зобов'язувався повернути до 22 травня 2013 року.

На підтвердження договірних зобов'язань між сторонами, відповідачем 23 квітня 2013 року було написано розписку про отримання зазначених коштів (а. с. 7), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджують досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов.

Частиною першою статті 1049 цього Кодексу передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач порушив свої зобов'язання, обумовлені в договорі позики від 23 квітня 2013 року, тобто до 22 травня 2013 року позичені у ОСОБА_2 грошові кошти не повернув.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано констатував про наявність заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики в сумі 11 500 гривень, про отримання яких свідчить договір та розписка.

Заперечуючи, щодо пред'явленого до нього позову, відповідач вказував, що в написаній ним розписці не зазначено про необхідність повернення коштів та строки їх повернення, що на його думку свідчить про відсутність між ними зобов'язань, які випливають з договору позики. Дані твердження повністю спростовуються текстом договору безпроцентної позики № 23/04/2013 року. Так у даному договорі детально описані предмет договору, порядок надання позики, строки та повернення суми позики, відповідальність сторін за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань. Даний договір є чинним та ніким не оспорений.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, проведеного позивачем та перевіреного судом, три відсотки річних за період прострочення грошового зобов'язання склали 397 грн., а інфляційні нарахування - 1406 грн. 94 коп. (а. с. 10).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до п. 5.2 Договору безпроцентної позики № 23/04/13 (а. с. 6) у випадку неповернення позичальником суми позики у строк, передбачений п. 4.1 до 22 травня 2013 року позичальник сплачує штраф у розмірі сто відсотків від суми позики зазначеної в п. 2.1 даного Договору.

Беручи до уваги положення договору, що є чинним, суд обґрунтовано стягнув з відповідача в користь позивача 11 500 грн. штрафу.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску річного строку позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій не заслуговують на увагу з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Умовами договору визначено штраф у розмірі сто відсотків від суми позики у випадку неповернення позичальником суми позики у строк передбачений договором.

На час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом, в межах строків позовної давності, відповідач не виконав зобов'язання та не повернув суму отриманих у борг коштів, відтак суд першої інстанції обґрунтовано стягнув штраф, визначений договором.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 24803 грн. 94 коп., у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Маневицького районного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: