Справа № 751/3102/16-ц Провадження № 22-ц/795/1075/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Мороз К. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.
при секретарі:Покладі Д.В.
за участю:позивача ОСОБА_5, та її представника адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

- третя особа - орган опіки та піклування - Новозаводська районна у м. Чернігові рада, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні її позову до ОСОБА_7 про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди батька, та ухвалити нове рішення, яким надати дозвіл на виїзд за межі України до Російської Федерації малолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за відсутності нотаріально посвідченої згоди та супроводу його батька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з дня набрання рішенням законної сили до досягнення ОСОБА_8 шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції було допущено численні порушення норм матеріального та процесуального права, не було повністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

ОСОБА_5 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення ч.2 ст.10 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, і відповідно до якої дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Також звертає увагу, що Принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року наголошує на тому, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Частина 1 статті 16 Закону України „Про охорону дитинства" також передбачає, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. ОСОБА_5 вважає, що найкращому забезпеченню інтересів дитини відповідає надання згоди на її виїзд за межі України у супроводі матері за відсутності нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Також ОСОБА_5 зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема ч.ч.1, 5 ст.8 ЦПК України, оскільки суд керувався лише внутрішнім законодавством України і не застосував правила міжнародних договорів, як це передбачено ст.19 Закону України „Про міжнародні договори". Також звертає увагу, що відповідач в судовому засіданні особисто повідомив, що позивач зверталася до нього з приводу надання згоди на виїзд дитини разом з матір'ю з України, але він такої згоди не надав.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5, та її представника адвоката ОСОБА_6 дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_7 та ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1

28.07.2012 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 959. Прізвище після реєстрації шлюбу дружини - ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2

З копії посвідки „Вид на жительство иностранного гражданина" 82№ 092139, виданої на підставі рішення 845/15/131 від 10.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянка України має право перебування в Російській Федерації до 10 березня 2021 року (а.с.23).

Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи в якості індивідуального підприємця, ОСОБА_5 зареєстрована як індивідуальний підприємець з 13.05.2015 року (а.с.9,10).

Копії правовстановлюючих документів (а.с.11-13) свідчать про наявність у власності ОСОБА_5 рухомого та нерухомого майна.

З копій нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_7 вбачається, що останній надавав згоду на тимчасову поїздку для відпочинку та оздоровлення його малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Російської Федерації, у супроводі матері ОСОБА_5 в період з 25 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року, з 20 грудня 2014 року по 31 січня 2015 року, з 15 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року ( а. с. 24-26).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання за рішенням суду дозволу на майбутні, постійні виїзди дитини за кордон, без згоди батька не відповідають положенням ст. 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України і суперечить приписам ст. ст. 141, 150, 153, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, зважаючи на таке.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ № 57 від 27 січня 1995 року (зі змінами) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п. 4 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з частини 2 статті 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Зазначені норми закону передбачають надання за рішенням суду разового дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків і з обов'язковим визначенням відповідного часового проміжку перебування в іноземній державі, про що вірно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги стосовно не врахування судом першої інстанції положень ч.2 ст.10 Конвенції ООН про права дитини та ч. 1 статті 16 Закону України „Про охорону дитинства" не можна визнати обґрунтованими. Зазначені правові норми встановлюють обсяг прав дитини, а спосіб їх реалізації встановлюється іншими нормативними актами. Зокрема, питання виїзду з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, регулюється Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМУ № 57 від 27 січня 1995 року (зі змінами) та Законом України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", норми яких були правильно застосовані судом першої інстанції. ОСОБА_5 не позбавлена права отримати дозвіл на виїзд з України до місця свого проживання в Російській Федерації малолітнього сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі за відсутності нотаріально посвідченої згоди та супроводу його батька - ОСОБА_7, на певні періоди часу, дати, строки з метою реалізації свого права підтримувати особисті відносини з сином на регулярній основі, в той час як надання такого дозволу одночасно на весь період до досягнення ОСОБА_8 шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 року, є фактично іншим предметом спору про зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено в межах даної справи.

Посилання ОСОБА_5 на те, що відповідач в суді першої інстанції особисто повідомив, що вона зверталася до нього з приводу надання згоди на виїзд дитини разом з матір'ю з України, але він такої згоди не надав, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки відповідач в судовому засіданні оспорював факт такого звернення позивача, зазначивши, що в березні 2016 року позивач зверталась до нього з клопотанням про надання дозволу на зміну громадянства дитини, проти чого він заперечував.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: