УХВАЛА

іменем україни

5 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання кредитного договору частково недійсним; за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення апеляційного суду Київської області від 8 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 9 липня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 25 247 доларів 10 центів США з розрахунку 14,5 % річних за користування кредитом на строк до 9 липня 2015 року. Також договором була встановлена пеня у розмірі 1,6 % від суми заборгованості за кожний день прострочення.

13 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до п. 1 якої процентну ставку встановлено у розмірі 16 % річних. 26 червня 2009 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до п. 1 якої процентну ставку встановлено у розмірі 15 % річних.

9 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого вона зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконував, чергові платежі не сплачував, на вимоги не реагував, як і поручитель,у зв'язку з чим станом на 14 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 20 346 доларів 33 центи США (за тілом кредиту та відсоткам) та 5 005 013 грн 14 коп. (пеня та 3 % річних).

З урахуванням зазначеного, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 346 доларів 33 центи США (за тілом кредиту та відсоткам) та 5 005 013 грн 14 коп. (пеня та 3 % річних), яка складається з: 13 809 доларів 10 центів США - прострочена заборгованість за кредитом; 6 537 доларів 23 центи США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 404 10 6 грн 30 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; 1 575 333 грн 47 коп. - пеня за несвоєчасне погашення процентів; 25 573 грн 37 коп. - 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що встановлений п. 3.6 кредитного договору розмір пені відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим, оскільки у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором сума нарахованої банком пені є значно більшою, ніж несплачена сума заборгованості за кредитом. Враховуючи вказане, ОСОБА_3 просив визнати недійсним з моменту укладення п. 3.6 кредитного договору, який було укладено між ним та банком 9 липня 2008 року.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що на забезпечення зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором 9 липня 2008 року між нею та банком був укладений договір поруки, відповідно до п. 4.3 якого договір поруки припиняється припиненням дії кредитного договору, а також з підстав, передбачених ЦК України та ГК України. У зв'язку з тим, що банк підвищив відсоткову ставку за користування кредитом за основним договором без її повідомлення та отримання згоди на це, обсяг відповідальності ОСОБА_4 значно збільшився.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, ОСОБА_4 просила визнати припиненими зобов'язання за укладеним між нею та ВАТ «Родовід Банк» договором поруки від 9 липня 2008 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2015 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 9 липня 2008 року у сумі 20 346,33 дол. США та 400 тис. грн (пеня та 3 % річних).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений 9 липня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 8 лютого 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 3.6 кредитного договору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 9 липня 2008 року, яка складається з: 12 304 доларів 10 центів США - заборгованість за кредитом; 6 537 доларів 23 центи США - заборгованість за відсотками; 25 518 грн 66 коп. - 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості, а всього стягнуто 18 841,33 дол. США та 25 518 грн 66 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення п. 3.6 кредитного договору від 9 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Родовід Банк».

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Родовід Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 не оскаржуються, тому в цій частині в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника на користь банку. Також суд дійшов висновку про те, що пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості та пеня за несвоєчасне погашення процентів підлягає стягнення з урахування строку позовної давності, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, про застосування якої заявив відповідач, а також з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, про застосування якої було заявлено ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, підписуючи договір кредиту, був ознайомлений з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство. Протягом дії договору відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згоду на укладення споживчого кредиту не відкликав, тобто позивач заперечень щодо укладеного 9 липня 2008 року договору протягом цього часу не мав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» і відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та задовольняючи позовні вимоги банку частково, апеляційний суд виходив із наявності підстав для стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором у зв'язку з невиконання ним взятих на себе зобов'язань. Разом з тим, керуючись п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд вважав, що умови п. 3.6 кредитного договору є несправедливими по відношенню до боржника, оскільки передбачена вказаним пунктом пеня у разі прострочення повернення кредиту чи процентів у розмірі 1,6 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення у перерахунку становить 584 % річних, а тому дійшов висновку про визнання недійсним з моменту укладення п. 3.6 кредитного договору від 9 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Родовід Банк». Отже, пеня нарахована банком неправомірно, а, відтак, підстав для її стягнення з боржника немає.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 9 липня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 25 247,10 дол. США зі сплатою 14,50 % річних за користування кредитом на строк до 9 липня 2015 року включно.

13 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 9 липня 2008 року, відповідно до п. 1 якої процентна ставка встановлюється у розмірі 16 % річних.

26 червня 2009 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 9 липня 2008 року, відповідно до п. 1 якої процентна ставка встановлюється у розмірі 15 % річних.

Згідно з п. 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

На забезпечення кредитного зобов'язання 9 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_3 за кредитним договором.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим банком, ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 20 346 доларів 33 центи США (за тілом кредиту та відсоткам) та 5 005 013 грн 14 коп. (пеня та 3 % річних), яка складається з: 13 809 доларів 10 центів США - прострочена заборгованість за кредитом; 6 537 доларів 23 центи США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 404 106 грн 30 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; 1 575 333 грн 47 коп. - пеня за несвоєчасне погашення процентів; 25 573 грн 37 коп. - 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є умови договорів про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Згідно з п. 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

Апеляційний суд наведене врахував та визнаючи недійсним п. 3.6 договору і відмовляючи у стягненні неустойки, вірно вважав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та чч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а умови цього пункту договору є явно несправедливими по відношенню до боржника. Отже, підстави для стягнення з ОСОБА_3 нарахованої банком суми пені на прострочену заборгованість відсутні.

Також апеляційний суд правильно врахував позицію Конституційного Суду України, викладену в постанові від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, згідно з якою з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Під час розгляду справи апеляційним судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків апеляційного суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 8 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик