Провадження № 22-ц/773/126/16 Категорія: 47 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.

секретар судового засідання Концевич Я.О.

з участю третьої особи ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Луцька міська рада звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 січня 1991 року рішенням виконавчого комітету цієї ради відповідачу ОСОБА_3 було надано в користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,106 га в м. Луцьку по вул. Проектній, 4 (на даний час вул. Прилуцька, 27а).

Рішенням від 04 серпня 2010 року № 64/107 Луцька міська рада безоплатно передала відповідачу у власність земельну ділянку площею 0,10 га за вищевказаною адресою.

З метою отримання в користування на умовах оренди суміжних земельних ділянок відповідач подав відповідну заяву і розпочав виготовлення передбаченої законом документації.

Однак суміжним землекористувачем ОСОБА_1 не було погоджено межі земельних ділянок. Тому відповідач подав заяву про надання йому в оренду земельних ділянок без згоди вказаного суміжного землекористувача.

Рішенням ради від 30 січня 2013 року відповідачу відмовлено в такому наданні і зобовязано в місячний термін перенести огорожу та інші споруди в межі своєї земельної ділянки.

Проведеною Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області перевіркою встановлено, що відповідач використовує самовільно зайняту земельну ділянку по вул. Проектній, 27а, на якій встановлено металеві стовпчики на бетонній основі. Вимоги про усунення порушень відповідач не виконує.

У звязку з викладеним позивач просив зобовязати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0141 га шляхом перенесення огорожі та будь-яких інших конструкції в межі наданої йому у власність земельної ділянки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 листопада 2015 року позов задоволено.

Постановлено зобовязати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :34:127:0007, що розташована по вул. Прилуцькій, 27а в м. Луцьку, шляхом перенесення огорожі та будь-яких інших конструкцій в межі наданої йому у власність земельної ділянки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на неповноту зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В запереченні представник третьої особи ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 24 січня 1991 року № 54 ОСОБА_3 було надано в безстрокове користування під індивідуальне будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 1060 кв. м. за адресою: м. Луцьк, масив «Дубенський», вул. Проектна 4/5 (а. с. 18).

Рішенням Луцької міської ради від 04 серпня 2010 року № 64/107 ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,10 га в м. Луцьку по вул. Проектній, 27а. На підставі вказаного рішення ради відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (а. с. 17).

В порівнянні з технічною документацією за 1991 рік конфігурація земельних ділянок змінилася (а. с. 20, 87). На даний час земельна ділянка площею 0,10 га має чітко визначені межі, тоді як у 1991 році вона таких меж не мала, крім вулиці Проектної (зараз Прилуцька) та сусідньої земельної ділянки ОСОБА_4 Провулок 1-й Збаразький, з боку якого знаходиться спірна земельна ділянка, на плані 1991 року взагалі відсутній.

ОСОБА_3 фактично користується земельною ділянкою більшої площі, ніж та, що передана йому у власність. До його ділянки дотичні кілька земельних ділянок, на право користування якими він претендує, а саме: площею 0,0195 га кадастровий номер :34:122:0011, площею 0,0034 га кадастровий номер :34:127:0006 та площею 0,0141 га кадастровий номер :34:127:0007. Остання із вказаних земельних ділянок є спірною і перебуває у комунальній власності. На ній відповідач розмістив незавершену огорожу (металеві стовпчики на бетонній основі).

Документи, що посвідчують право власності чи право користування зазначеною земельної ділянкою, у ОСОБА_3 відсутні.

Обставини щодо самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки та розміщення на цій ділянці металевих стовпчиків на бетонній основі підтверджуються матеріалами перевірок Державної інспекції сільського господарства у Волинській області та постановами вказаного органу про накладення на нього адміністративного стягнення від 16 липня 2013 року та від 19 серпня 2013 року (а. с. 24-26, 116-117).

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 125 Земельного кодексу (далі ЗК) України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст. ст. 152, 212 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист вказаних прав здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звертався до Луцької міської ради із заявою про надання в користування на умовах оренди земельних ділянок на вул. Прилуцькій, 27а площею 0,0141 га кадастровий номер :34:127:0007, площею 0,195 га кадастровий номер :34:122:0011 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0034 га кадастровий номер :34:127:0006 в межах «червоних ліній» для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, однак рішенням цієї ради № 37/47 від 30 січня 2013 року йому відмовлено, оскільки це суперечить вимогам чинного містобудівного законодавства та плану забудови кварталу. Одночасно ОСОБА_3 зобовязано в місячний термін перенести огорожу та будь-які інші споруди в межі наданої йому земельної ділянки відповідно до плану забудови вказаного кварталу та плану земельної ділянки у будівельному паспорті (а. с. 5).

Виходячи з викладеного та враховуючи те, що Луцька міська рада не ухвалювала рішення про надання відповідачу спірної земельної ділянки на праві власності чи користування, а отже дану земельну ділянку ОСОБА_3 займає без законних на те підстав, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про покладення на відповідача обовязку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом перенесення огорожі та будь-яких інших конструкцій в межі наданої йому у власність земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 про те, що конфігурація наданої йому в користування у 1991 році земельної ділянки, по периметру якої він встановив паркан, не змінилася, є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

Зокрема, вищезгаданим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 24 січня 1991 року № 54 ОСОБА_3 було надано у безстрокове користування під індивідуальне будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 1060 кв. м. (а. с. 18), тоді як площа спірної земельної ділянки становить 141 кв. м., що на 81 кв. м. перевищує площу наданої (141-60), враховуючи, що з наданої ділянки ним було приватизовано 1000 кв. м. (а. с. 17).

Оскільки земельна ділянка площею 141 кв. м. Шуру Д.Д. у встановленому законом порядку ніколи не надавалася, вона є самовільно зайнятою в розумінні ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Більше того, згідно із складеним у 2012 році ТзОВ «Технічне бюро кадастру» технічним звітом з інвентаризації земельної ділянки за адресою: м. Луцьк, вул. Прилуцька, 27а ОСОБА_3 користується, крім наданої йому у власність земельної ділянки площею 1000 кв. м., іншими земельними ділянками загальною площею 0,0370 га (0,0141+0,0195+0,0034), в наданні яких в оренду йому було відмовлено рішенням Луцької міської ради від 30 січня 2013 року № 37/47 (а. с. 7-11).

Отже принаймні 310 кв. м. (370-60) земельної ділянки є самовільно зайнятими відповідачем.

Той факт, що рішенням Луцької міської ради від 04 листопада 2009 року № 49/26 було погоджено технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,1134 га по вул. Прилуцькій, 27а (а. с. 19-20, 22), в яку, на думку відповідача, входить і спірна ділянка, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки погодження технічної документації не є наданням земельної ділянки, а рішення про її надання орган місцевого самоврядування не приймав. Тому у відповідача не виникло право користування спірною земельною ділянкою. Крім того, у вказаній технічній документації площа земельної ділянки, на яку претендував ОСОБА_3, становить 0,0134 га і не співпадає з площею спірної ділянки (0,0141 га).

Те ж саме стосується і рішення постійної комісії міської ради з питань земельних відносин та земельного кадастру, оформленого витягом з протоколу № 31 від 17 липня 2012 року, яким вирішено надати ОСОБА_3 на умовах оренди земельну ділянку без згоди суміжного землекористувача ОСОБА_1 та рекомендувати управлінню земельних ресурсів винести дане питання на розгляд чергової сесії міської ради (а. с. 23). Відповідно до ст. 122 ЗК України передача земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності для всіх потреб віднесена до компетенції відповідної місцевої ради (в даному випадку Луцької міської ради). Тому рішення згаданої постійної комісії носить рекомендаційний характер.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3 про скасування 09 серпня 2012 року за протестом прокурора постанови Державної інспекції сільського господарства у Волинській області, якою на нього накладено адміністративне стягнення (а. с. 90-91), оскільки вищенаведені постанови, якими відповідач був повторно притягнутий до адміністративної відповідальності, були прийняті 16 липня 2013 року та 19 серпня 2013 року (а. с. 24-25) і доказів про їх скасування ОСОБА_3 суду не надав.

Що стосується постанови Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Луцької міської ради про визнання недійсним рішення, якою визнано нечинним рішення ради від 30 січня 2013 року № 37/47 в частині відмови у наданні в користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,0141 га з кадастровим номером :34:127:0007 (а. с. 93-94), то дана постанова не може бути підставою для відмови в позові ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, оскільки ні до, ні після прийняття цієї постанови Луцька міська рада як єдиний законний розпорядник земель комунальної власності не надавала спірну земельну ділянку ОСОБА_3, а останній не набув права на цю ділянку в порядку, визначеному ЗК України.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про відповідність займаної ним земельної ділянки наявному в будівельному паспорті плану цієї ділянки та акту про винесення в натуру її меж. Ці доводи спростовуються наступним.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 24 січня 1991 року № 54 ОСОБА_3 було надано у безстрокове користування під індивідуальне будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 1060 кв. м. (а. с. 143).

Однак в поданому ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції акті про винесення в натуру меж цієї ділянки її площа вказана 0,10 га (а. с. 144), тобто 1000 кв. м.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, який діяв на час надання земельної ділянки в користування відповідачу, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Виходячи з цього, ОСОБА_3 не вправі був приступити до використання частини земельної ділянки, яка виходила за встановлені в натурі її межі, тобто ділянки, площа якої перевищувала 1000 кв. м.

Разом з тим, в наявному в будівельному паспорті плані земельної ділянки її розміри по периметру становлять 19,5 м., 55,0 м., 5,5 м, 16,0 м., 59,0 м. (а. с. 145).

Площа цієї ділянки (з такими ж обрисами) визначена при проведенні її інвентаризації у 2009 році в розмірі 1134 кв. м. (а. с. 20, 22), що на 74 кв. м. (1134-1060) перевищує площу наданої ОСОБА_3 в користування ділянки та на 134 кв. м. (1134-1000) перевищує площу ділянки, межі якої винесені в натуру.

Крім того, при визначенні площі ділянки в ході її інвентаризації у 2009 році розміри двох її сторін були дещо занижені в порівнянні з планом земельної ділянки, наявним у будівельному паспорті, а саме замість 59,0 м за основу для розрахунків було взято 58,4 м, а замість 55,0 м 54,98 м (а. с. 20, 145). З цього випливає, що площа позначеної на плані земельної ділянки, наявному в будівельному паспорті, дещо перевищує 1134 кв. м. і в дійсності становить 1141 кв. м., тобто на 141 кв. м. перевищує площу ділянки, якою відповідач володіє на законних підставах, що підтверджується матеріалами вищезгаданого технічного звіту ТзОВ «Технічне бюро кадастру» з інвентаризації земельної ділянки за адресою: м. Луцьк, вул. Прилуцька, 27а (а. с. 7-11).

Отже в будь-якому випадку спірна земельна ділянка відповідачу на законних підставах не надавалася, а відтак є самовільно зайнятою і підлягає звільненню на вимогу власника цієї ділянки.

На неодноразові виклики апеляційного суду для надання пояснень по суті заявлених до нього вимог та доводів поданої ним апеляційної скарги ОСОБА_3 в судові засідання жодного разу не зявився, обмежившись поданням в день проведення засідань через канцелярію суду клопотань про відкладення розгляду справи, при цьому не надав суду будь-яких доказів поважності причин своїх неявок.

Що стосується поданої ОСОБА_3 через канцелярію апеляційного суду 09 березня 2016 року, тобто в день проведення останнього судового засідання, заяви, в якій він повідомляє про своє звернення до постійної комісії Луцької міської ради з питань земельного кадастру та земельних відносин з приводу надання згоди на виготовлення документації для передачі в оренду земельної ділянки, то наведені обставини ніяким чином не впливають на вирішення даного спору, так само як і рішення в даній справі не перешкоджає ОСОБА_3 в подальшому в установленому законом порядку отримати у користування (в оренду) земельну ділянку, на яку він претендує.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: