Справа № 750/485/16-ц Провадження № 22-ц/795/818/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Карапута Л. В. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів:Висоцької Н.В., Позігуна М.І.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6. Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом та просила визнати незаконним та скасувати рішення Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02 березня 2009 року в частині передачі у власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами (присадибна ділянка) ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0991 га та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.06.2009 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 74 (9948), виданий ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0991 га на підставі рішення Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02.03.2009 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 березня 2016 року позовна заява ОСОБА_5 задоволена.

Визнано незаконним п.1.23 рішення Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02 березня 2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів» про передачу у власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 площею 0,0991 га, у рівних частках.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.06.2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 74 (9948), виданий ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0991 га на підставі рішення Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02.03.2009 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що в порушення положень ст. 168 ЦПК України судом першої інстанції не були розглянуті подані ним письмові заяви про відшкодування судових витрат та про застосування строків позовної давності, які були приєднані до матеріалів справи.

Апелянт стверджує, що повноваження представника позивача є сумнівними, але судом першої інстанції ця обставина не була узята до уваги.

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачами не було надано беззаперечних доказів отримання ОСОБА_5 державного акту на право власності на земельну ділянку і зазначає, що вказані обставини підтверджуються листом Управління Держгеокадастру у Чернігівському районі Чернігівської області від 22 лютого 2016 року та показаннями свідка ОСОБА_8 Натомість в своєму рішенні судом першої інстанції були взяті до уваги лише пояснення свідка ОСОБА_9, яка є зацікавленою особою.

Як стверджує апелянт, судом першої інстанції не були застосовані положення ст. 357 ЦК України та не було взято до уваги те, що оформленням всіх правовстановлюючих документів на будинок займався він за власні кошти, що підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_5 пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки звернулась до суду з позовом 18 січня 2016 року, а оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий 17.06.2009 року, про що їй було відомо, оскільки в день отримання акту він передав їй його кольорову копію.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не було надано беззаперечних доказів отримання позивачем державного акту на право власності на земельну ділянку відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України та зважаючи, що рішенням Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02 березня 2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів» було передано у власність сторонам земельну ділянку у рівних частках, що суперечило наданому висновку та часткам у праві власності на житловий будинок.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом по справі встановлено, що рішенням 35 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 02.03.2009 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів» передано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у власність безоплатно земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 площею 0,0991 га у рівних частках.

На підставі вищевказаного рішення сесії Чернігівської міської ради ОСОБА_6 отримав на своє ім»я державний акт НОМЕР_1 від 17.06.2009 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0991 га. Як зазначено у цьому акті, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є співвласниками земельної ділянки і кожний має ? частку у спільній власності (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2008 року ОСОБА_5 отримала спадкове майно, яке складається з 3/4 частин незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями , що знаходиться за адресою: м. Чернігові, АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2008 року ОСОБА_6 отримав спадкове майно, яке складається з 1/4 частини незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями , що знаходиться за адресою: м. Чернігові, АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2008 року ОСОБА_5 належить 3/4 частки житлового будинку за адресою: м. Чернігові, АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянської районної у м. Чернігові ради від 13.10.2008 року (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2008 року ОСОБА_6 належить 1/4 частка житлового будинку за адресою: м. Чернігові, АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянської районної у м. Чернігові ради від 13.10.2008 року (а.с.6). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач своїм підписом, як замовник технічної документації, не погоджувала розмір сторін земельної ділянки на акті встановлення та погодження меж земельної ділянки по вул. Білевича, 24 від 20 січня 2008 року. Судом також встановлено, що ОСОБА_5 не подавала і не підписувала заяву на приватизацію земельної ділянки. Ці обставини, зокрема й те, що ОСОБА_5 особисто не подавала та не підписувала заяву на приватизацію земельної ділянки, в апеляційному суді ОСОБА_6 визнавав і не заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Твердження апелянта про те, що позивач знала про приватизацію спірної земельної ділянки та що отримання нею державного акту підтверджується листом Управлінням Держгеокадастру у Чернігівському районі Чернігівської області від 25.02.2016 року, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки зазначений лист був виданий вже після звернення позивача до суду. Окрім того, цей лист не містить жодної конкретної інформації щодо обізнаності позивача про приватизацію земельної ділянки та не містить доказів того, що вона дійсно особисто отримувала на руки державний акт на право власності на землю. Зазначений державний акт виданий в одному примірнику відповідачеві і ці обставини в апеляційному суді ОСОБА_6 не спростовані.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави та порядок безоплатного набуття права власності на землю із земель державної та комунальної власності громадянами передбачені ст. ст. 116, 118, 121, 122, 149, 151, 184, 186 Земельного кодексу України.

Згідно з п. «в» ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ст. 118 Земельного Кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, сільської або селищної ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом в судовому засіданні було оглянуто технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що свідчать про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 в адміністративних межах Чернігівської міської ради.

Проте, зазначена документація не містить жодного доказу того, що разом з відповідачем ОСОБА_6 позивач зверталась із заявою про передачу їй безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом не знайдено належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що позивач надавала свою згоду на збільшення розміру земельної ділянки відповідача. Натомість, у висновку Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради вказано, що було розглянуто клопотання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки у власність. Проте, перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд не знайшов доказів на підтвердження звернення позивача до відповідних державних структур з питання приватизації землі та не доведено, що вона надавала згоду на збільшення частки відповідача у праві власності на земельну ділянку з ? до ?.

Відтак, сукупність досліджених доказів та обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку відносно незаконності рішення Чернігівської міської ради про передачу земельної ділянки сторонам у власність у рівних частинах.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що усупереч положенням ст.ст. 87, 89 ЗК України рішенням Управління земельних ресурсів в м. Чернігові від 09.04.2009 року необгрунтовано надано дозвіл на передачу у власність сторонам земельної ділянки у рівних частинах, оскільки зазначене суперечить часткам у праві власності сторін на житловий будинок.

Оскільки судом визнано недійсним рішення про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, то обґрунтовано підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку, із скасуванням відповідного рішення про державну реєстрацію права, оскільки відповідно до статті 26 Закону України ''Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень'', у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Також не є обґрунтованими доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_5 особисто не отримувала оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Доводи апелянта про те, що їй була вручена кольорова ксерокопія державного акту у присутності свідка ОСОБА_8, апеляційний суд не може прийняти в якості безсумнівного і достовірного доказу, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відтак, відповідачем в апеляційному суді не спростовано ту обставину, що позивач про приватизацію земельної ділянки та про отримання відповідачем державного акту на спірну земельну ділянку у рівних частинах дізналась лише коли отримала позовну заяву ОСОБА_6 про поділ житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі як об'єктів права спільної власності (провадження по якій було відкрито Деснянським районним судом м. Чернігова ухвалою від 18 грудня 2015 року). Саме зі змісту зазначеної заяви їй стало відомо про наявність Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 16.06.2009 року, виданого на підставі рішення Чернігівської міської ради 35 сесії 5 скликання від 02.03.2009 року.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що початок строку позовної давності по даній справі розпочався з моменту отримання позивачкою копії позовної заяви ОСОБА_6 про поділ житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі, а отже аргументи скарги про сплив позовної давності спростовуються матеріалами справи і є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були розглянуті подані апелянтом письмові заяви про відшкодування судових витрат та про застосування строків позовної давності не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме журналом судового засідання від 11 лютого 2016 року та 26 лютого 2016 року, де судом були вирішені зазначені заяви відповідача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання апелянта на те, що позивачем не видавалась довіреність на ім'я її представника ОСОБА_4. Апеляційним судом досліджений оригінал цнотаріально посвідченої довіреності, якою ОСОБА_5 надає усі необхідні процесуальні права і обов»язки Прокоф»єву Б.І. на представництво її інтересів (а.с.9). Ця довіреність позивачем не відкликана і, виходячи з презумпції правомірності правочину, є чинною та ніяких сумнівів у колегії суддів не викликає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про незаконність рішення Чернігівської міської ради, оскільки одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, обґрунтовано пославшись при цьому на норми ст.ст. 81, 87, 89, 116, 118, 120 Земельного кодексу України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Сукупність досліджених матеріалів справи та наявні в ній докази приводять апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи.

За викладених обставин, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: