У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 липня 2008 року визнано право власності за нею на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. 08 вересня 2008 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_3 Зазначений житловий будинок, позначений в плані літ. «А-1», розташований на земельній ділянці площею 0,2191 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві приватної власності позивачу. Крім житлового будинку на даній земельній ділянці розташована літня кухня «Б», сарай «Г», сарай «Д», погріб «Е», вбиральня «Ж». У грудні 2013 року відповідач без будь-яких правових підстав самовільно захопила частину земельної ділянки позивача площею 0,0056 га і встановила металеву огорожу на бетонному фундаменті довжиною 24,86 м. Такі дії відповідача порушують її право власності на земельну ділянку, створюють перешкоди у користуванні та перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою, літньою кухнею. Добровільно відповідач відмовляється демонтувати огорожу та звільнити земельну ділянку від належного йому майна. Позивач просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2191 га, що належить позивачу на праві приватної власності, шляхом знесення металевої огорожі та бетонного фундаменту довжиною 24,86 м, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2191 га, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом знесення металевої огорожі та бетонного фундаменту довжиною 24,86 м, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що позивачем не доведено, які саме конкретні права та охоронювані законом інтереси порушені відповідачем.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 08 вересня 2008 року зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 липня 2008 року (справа № 2-552/08).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26червня 2014 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 липня 2008 року скасовано та ухвалено новее рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Яворівська державна нотаріальна контора ТУЮ у Львівській області, ОСОБА_7, про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6

Згідно зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 20 травня 2013 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,2191 га, кадастровий № НОМЕР_1, в с. Стені Яворівського району, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3 просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка їй належить на праві власності, шляхом знесення огорожі та бетонного фундаменту, вказуючи на те, що відповідач користується земельною ділянкою, яка належить їй.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував, чи дійсно порушуються права позивача на користуванні земельною ділянкою; не спростував висновків, встановлених судом першої інстанції щодо порушення прав ОСОБА_3, дійшов протилежного висновку; вказуючи про те, що рішення, на підставі якого ОСОБА_3 була визнана власником будинку, скасовано рішенням апеляційного суду, не звернув уваги та не зазначив, як вказане рішення впливає на розгляд даної справи, оскільки спір заявлено з приводу земельної ділянки, а не будинку, свідоцтво про право власності на земельну ділянку не скасовано.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України апеляційний суд, указуючи на відсутність доказів про фактичне накладання земельних ділянок, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, зокрема, що стосується необхідності призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування вказаних обставин.

Отже, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова