АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8271/16 Справа № 209/3071/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Байбара Г. А. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради про втрату права користування житлом колишнього члена сім'ї власника житла, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року, позивач звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 є її сином, який разом з нею із 1990 року зареєстрований у АДРЕСА_2. Сторони є співвласниками вказаної квартири. При приватизації житла, відповідач, який був неповнолітнім, автоматично набув право власності на частку квартири. З 1990 року відповідач в спірній квартирі не проживає, ніколи не намагався вселитися до неї та проживав у родичів за адресою: АДРЕСА_1. Після досягнення повноліття відповідач син в спірну квартиру до теперішнього часу не вселився., відсутній без поважних причин більше 25 років. Всі питання, пов'язані з утриманням квартири, вирішуються тільки позивачем, яка є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково, отримує пенсію по інвалідності та не може самостійно сплачувати комунальні послуги, які нараховуються в тому числі й на відповідача, а також не може оформити житлову субсидію через реєстрацію у квартирі ОСОБА_3, який відмовляється надати їй довідку про свої доходи.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_2, що є підставою для відділу реєстрації Адміністрації Дніпровського району на зняття відповідача з реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено, з чим остання не погодилась і звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 липня 1994 року Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2.

У вищевказаній квартирі, особовий рахунок на яку відкритий на ім'я ОСОБА_2, з 1990 року зареєстровані позивач та її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією особового рахунку на квартиру від 18 червня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_2 з 1990 року, хоча позивач не чинила йому перешкоди у проживанні в спірній квартирі, що підтверджується актом про непроживання від 09 червня 2016 року, затвердженого директором ТОВ «Крона-Сервіс 2» та повідомленнями ТОВ «Абонент ХХІ» від 07 липня 2016 року із Дніпровського ВП від 11 липня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив з того, що відсутність відповідача у спірній квартирі понад 25 років не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки він є співвласником даного майна, а тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК України в цьому випадку застосуванню не підлягають.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, зокрема, в частині неповного з'ясування всіх обставин справи і визнання відповідачем факту не проживання в спірній квартирі, що також підтверджується наявними в матеріалах справи довідками.

Також, ОСОБА_4 вважає, що в оскаржуваному рішенні позиція суду була направлена лише на захист одного співвласника - відповідача, який на думку позивача, є тільки формальним власником, так як набув права власності автоматично під час приватизації спірної квартири на підставі реєстрації в квартирі АДРЕСА_2.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянта, враховуючи наступне.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями п. п. 1, 17, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Тобто, ОСОБА_4, не в праві вимагати визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він є співвласником, а не просто зареєстрованим членом сім'ї позивача.

Посилання позивача на набуття відповідачем автоматичного права власності, також не діють підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, так як своє право власності ОСОБА_5 набув на законних підставах.

А тому, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова