Справа №478/1764/16-ц 28.11.2016 28.11.2016 28.11.2016
Провадження №22-ц/784/2580/16
Справа №478/1764/16-ц Головуючий 1 інстанції Сябренко І.П.
Провадження №22ц/784/2580/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 54
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П. ,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представників Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника Державного агентства лісових ресурсів України ОСОБА_5, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державного агентства лісових ресурсів України рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Державного агентства лісових ресурсів України та тимчасово виконуючої обовязки голови Державного агентства лісових ресурсів України ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства, ОСОБА_4 про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и л а :

21 липня 2016 року ОСОБА_6 пред'явив до Державного агентства лісових ресурсів України та тимчасово виконуючої обовязки голови Державного агентства лісових ресурсів України ОСОБА_7 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

30 травня 1998 року відповідно до наказу № 63-К його було прийнято на посаду директора Володимирівського Державного лісового господарства починаючи з 09 червня 1998 року.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України за №110-К від 12 березня 2015 року його за контрактом від тої ж дати було призначено на посаду директора державного підприємства «Володимирівське Державне лісове господарство» Миколаївського лісового та мисливського господарства з 12 березня 2015 року по 11 березня 2016 року.

У звязку з закінченням терміну дії вищезазначеного контракту, наказом Державного агентства лісових ресурсів за №78-К від 11 березня 2016 року, його було звільнено з посади директора та наказом №22-К призначено начальником дільниці мисливського господарства ДП «Володимирівське Державне лісове господарство».

На період до призначення нового керівника, ОСОБА_6 призначають тимчасово виконуючим обовязки директора відповідно до наказу № 168-К від 06 квітня 2016 року.

Проте, наказом Державного агентства лісових ресурсів №276-К від 06 липня 2016 року трудові стосунки з позивачем, щодо тимчасового виконання обовязків директора були припинені а його вивільнено від виконання тимчасової роботи з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Посилаючись на виписані обставини та вважаючи проведене звільнення незаконним, просив: скасувати наказ, поновити його на посаді директора й стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

27 вересня 2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та кінцево просив визнати незаконним та скасувати наказ №276-К від 06 липня 2016 року, поновити його на роботі на посаді тимчасово виконуючого обовязки директора ДП «Володимирівське Державне лісове господарство» та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_5 проти позову заперечував, пояснивши, що ОСОБА_8 грубо порушив трудові обовязки, з суттєвим порушенням законодавства передав в користування третім особам землі, що на праві постійного користування закріплені за ДП «Володимирівське Державне лісове господарство», загальною площею 1022,04 га, чим підприємству завдано збитки в особливо-великих розмірах. Коли роботодавець дізнався про таке, то вирішив припинити відносини, що витікали з тимчасових обовязків керівника господарства. У звязку з цим законних підстав для задоволення позову немає.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року позов до Державного агентства лісових ресурсів України задоволено повністю, а у задоволені позовних вимог до ОСОБА_7 - відмовлено.

Представник Державного агентства лісових ресурсів України ОСОБА_5 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та неправильним застосуванням судом 1 інстанції норм матеріального права й порушеннями норм процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_6 до Державного агентства лісових ресурсів України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподіл судових витрат скасувати і, в цій частині, ухвалити нове рішення, яким у задоволені названих вимог відмовити за їх безпідставністю. В іншій частині рішення залишити без змін.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції вважав доведеним, що на час останнього звільнення позивач перебував з Державним агентством лісових ресурсів України у трудових відносинах і обіймав тимчасово, до призначення нового керівника, посаду директора ДП «Володимирівське Державне лісове господарство», а відповідно, на нього розповсюджувалися гарантії трудових прав, передбачених КЗпП України для працівників. Проте, наказом Державного агентства лісових ресурсів №276-К від 06 липня 2016 року трудові стосунки з позивачем, щодо тимчасового виконання обовязків директора були припинені, як на думку суду протиправно, а його звільнено з роботи. При цьому на той час нового керівника ще не було обрано чи призначено. Більше того, звільнення проведено за дії, які позивачем в період тимчасової роботи не вчинялися, а були здійсненні за його попередньої роботи на посаді директора за трудовим договором, а оскільки це є порушенням трудових прав ОСОБА_6, то наказ про звільнення слід скасувати, поновити його на тимчасовій посаді, стягнути на його користь з відповідача юридичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. У вимогах до відповідача - посадової особи, слід відмовити, за їх недоведеністю.

Проте у повній мірі з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Так, дійсно, згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також захист, у тому числі і судовий, від незаконного звільнення.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 22 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ названої категорії повинна спрямовуватися як на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, так і на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, з системнологічного, буквального тлумачення виписаних вище норм випливає висновок про те, що право на працю є одним із найважливіших для фізичної особи прав, яке підлягає беззастережному захисту у разі найменшого його порушення роботодавцем, в тому числі, і у разі незаконного звільнення.

Проте, це право повинно бути отримано працівником відповідно до норм чинного трудового законодавства за оформленим в установленому порядку трудовим договором.

До відносин, що витікають з тимчасового виконання трудових обовязків, які ґрунтуються на особистих, довірительних відносинах роботодавця та працівника, тимчасово виконуючого обовязок керівника юридичної особи, існують певні обмеження, зокрема щодо підстав та порядку припинення такої співпраці.

Будучи впевненим у моральних та ділових якостях, особи, яка вже працює у роботодавця за трудовим договором, та маючи проблеми з виконанням певного обсягу роботи за іншою посадою, на якій немає постійного працівника, той може призначити тимчасово виконуючу особу за посадою, залишаючи, при цьому і роботу за трудовим договором що вже існував на той час, зберігаючи повністю усі трудові гарантії, і поклавши на працівника додатковий обовязок.

Законодавчо, правила покладення тимчасового обовязку, його тривалість підстави та правила припинення не визначеного, а тому визначення названих характеристик лежить на роботодавцеві, а тому отримання інформації, яка по іншому висвітлює моральні або професійні якості такого працівника, може бути підставою для припинення тимчасових трудових відносин і дотримуватися правил, передбачених для трудових відносин, які ґрунтуються на трудовому договорі, укладеному відповідно до положень ст. ст. 21, 23 КЗпП України_ - необхідності немає.

Саме таке ситуація склалася і по даній справі.

Так наказом № 22-К позивача призначено начальником дільниці мисливського господарства ДП «Володимирівське Державне лісове господарство» постійно, а потім, наказом № 168-К від 06 квітня 2016 року на період до призначення нового керівника, тимчасово ще й виконуючим обовязки директора.

Проте, наказом Державного агентства лісових ресурсів № 276-К від 06 липня 2016 року трудові стосунки з позивачем, щодо тимчасового виконання обовязків директора були припинені, а його вивільнено від виконання тимчасової роботи, при цьому постійна посада так і залишилася за ним.

За такого, вважати діяльність роботодавця з організації тимчасового керування підприємством та скасовувати наказ про припинення виконання ОСОБА_6 тимчасового обовязку є помилкою. Він не підлягав поновленню на тимчасовій посаді і на його користь не слід було стягувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, тим більше, що за основною роботою він повністю отримував посадовий оклад.

Оскільки районний суд був іншої думки і задовольнив позов ОСОБА_6 то таке рішення слід скасувати у частині задоволених вимог та розподілу судового збору і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у названих вимогах та, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, розподілити судові витрати, стягнувши з ОСОБА_6 на користь Державного агентства лісових ресурсів України 1 212 гривень 65 копійок судового збору.

Одночасно слід зазначити, що ухваливши дане рішення районний суд фактично втрутився в господарську діяльність субєкта господарювання, що не є компетенцією судової влади і, більше того, прямо заборонено законом.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 до Державного агентства лісових ресурсів України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні названих вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Державного агентства лісових ресурсів України 1 212 гривень 65 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_9