АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/889/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Гончарук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В., Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю позивача ОСОБА_6 та її представників ОСОБА_7 і ОСОБА_8, представника відповідача ОСОБА_9, представника 3-ї особи ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Комакс», товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань», ОСОБА_11 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Комакс», ТОВ «Готель «Умань», ОСОБА_11 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя.

21 січня 2016 року ОСОБА_6 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та змінену позовну заяву, яка і була предметом розгляду судом першої інстанції /а.с.1-5 т. 5/.

Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_12 з 16 квітня 2005 року до 21 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний.

Після розірвання шлюбу місце проживання спільної неповнолітньої дитини, ОСОБА_13 - ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з ОСОБА_6

Під час шлюбу подружжям було набуто спільне майно, яке підлягає поділу між ними:

- АДРЕСА_1, яка була придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5728;

- земельна ділянка розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 6 серпня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2501;

- металевий кіоск, розміром 7,9 м. на 2,88 м., загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3, який придбаний сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2010 року.

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4 що належить сторонам на підставі Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.09.2009 року;

- автомобіль «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, який придбано сторонами відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_6) від 10.04.2013 року;

- автомобіль «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який придбано сторонами відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_7) від 22.11.2013 року;

- частка у статутному капіталі ТОВ «Майстер-Він», в розмірі: ОСОБА_12 -

225 000 грн., або 90% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 25 000 грн., або 10% статутного капіталу;

- частка у статутному капіталі ТОВ «Комакс» в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;

- частки у статутному капіталі ТОВ «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 -

2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу;

- грошові кошти отримані ОСОБА_12 за розписками від ОСОБА_14 2 вересня 2007 року та ОСОБА_15 6 квітня 2009 року на загальну суму 500 000 доларів США, що станом на 18 січня 2015 року еквівалентно

12 191 480 грн. 49 коп.;

- грошові кошти в розмірі 250 000 грн., які були внесені сторонами в статутний капітал ТОВ «Майстер-Він».

Обґрунтовуючи позовні вимоги по вказаному майну зазначала, що ОСОБА_12 незаконно здійснив відчуження часток ТОВ «Комакс» та ТОВ «Готель «Умань» з метою позбавлення її належного права на володіння частиною цих корпоративних прав, оскільки вони вносились відповідачем до цих товариств за рахунок спільних коштів подружжя.

Їй було достовірно відомо, про отримання її колишнім чоловіком в борг коштів на загальну суму 500 000 дол. США. Зокрема згідно розписок про отримання в позику грошових коштів, 02.09.2007 року громадянин ОСОБА_14 позичив відповідачу 175 000 дол. США для наповнення статутного капіталу ТОВ "Комакс", а 06.04.2009 року громадянин ОСОБА_15 позичив відповідачу 325 000 дол. США для наповнення статутного капіталу ТОВ "Готель "Умань". Оскільки позичалися ці кошти для розвитку бізнесу, в інтересах сім'ї, а отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо металевого кіоску, позивачка зазначає, що він підлягає поділу відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-21 цс 15 від 11.03.2015 року.

Щодо автомобіля «MERCEDЕS-BENZ S 350», позивачка зазначає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в даному судовому процесі, оскільки даний автомобіль фактично не був проданий громадянину ОСОБА_11, виходячи з того, що вона, як власник даного автомобіля, не продавала автомобіль нікому та не вчиняла будь-яких дій щодо продажу автомобіля (не підписувала договорів купівлі-продажу, не подавала будь-яких заяв, не передавала автомобіль, ключів від автомобіля та документів на автомобіль), а лише зняла його з реєстрації, в той час відповідач користувався даним автомобілем та мав на нього видане на ім'я позивачки свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

На думку позивачки подана до суду довідка-рахунок ОСОБА_12 не підтверджує факт продажу автомобіля, оскільки не є документом, що підтверджує набуття права власності на автомобіль, згідно з чинним законодавством, оскільки в ній не вказані істотні умови договору, передбачені ЦК України, зокрема не вказано сторін правочину, сума за яку продано автомобіль та інші необхідні вимоги до укладання правочину; довідка-рахунок не відповідає вимогам визначеними в Наказі Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України №168 від 18.12.1995 року "Про затвердження Правил торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами", а також в Наказі МВС України №286 від 22.04.1998 року "Про затвердження Інструкції про порядок обліку суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної з реалізацією транспортних засобів, що підлягають реєстрації та обліку в органах внутрішніх справ, і видачу бланків довідок-рахунків", оскільки довідка-рахунок не містить підпису головного бухгалтера та касира, а також в ній відсутні відомості щодо сплати відповідних платежів, та факту передачі автомобіля новому власнику; громадянин ОСОБА_11 не здійснив реєстрацію ТЗ у реєстраційно-екзаменаційному підрозділі Державтоінспекції протягом 10 днів з моменту видачі довідки-рахунку.

Позивач, посилаючись на те, що відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області визначено місце проживання дитини ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_6, вважає, що частка у спільному майні подружжя повинна бути збільшена судом на її користь.

Позивач просила суд:

- все вище зазначене майно визнати спільним майном подружжя;

- визнати за ОСОБА_6 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_1 яка була придбана на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2005 року, та зареєстрованого в реєстрі за №5728, вартістю 50 000 дол. США;

- автомобіль LEXUS RX 270, універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який придбано відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_7) від 22.11.2013 року, вартістю 30 000 дол. США;

- 1/2 частину земельної ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 15 000 дол. США;

- 1/2 частку у статутному капіталі ТОВ «Комакс», в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;

- 1/2 частку у статутному капіталі ТОВ «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 - 2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу;

- стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 250 000 дол. США що еквівалентно

6 095 740,24 грн. по курсу НБУ станом на 18.01.2015р., які були отримані подружжям за договорами позики від 06.04.2009 року та від 02.09.2007 року;

- стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 112 500 грн., що були внесені відповідачем в статутний капітал ТОВ «Майстер-Він»;

- визнати за ОСОБА_12 право власності на:

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_12 та ОСОБА_6 на підставі Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.09.2009 року, вартістю 50 000 дол. США;

- автомобіль MERCEDES-BENZ S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, вартістю 60 000 дол. США;

- 1/2 частину земельної ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 15 000 дол. США;

- металевий кіоск розміром 7,9 на 2,88 метри з загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3, вартістю

11 300 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12 наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- земельну ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4;

- автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3;

- автомобіль марки «LEXUS RX270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4;

- грошові кошти отримані за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325 000 (триста двадцять п'ять тисяч) доларів США на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США, що станом на 18 січня 2016 року еквівалентно 12 191 480 (дванадцять мільйонів сто дев'яносто одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 49 копійок.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12, визнавши за ОСОБА_6 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_1;

- 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- автомобіль марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 1/2 частину спільних грошових коштів подружжя в сумі 6 095 740 (шість мільйонів дев'яносто п'ять тисяч сімсот сорок) гривень 24 копійки.

Виділено ОСОБА_12 та визнано за ним право власності на:

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4;

- 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (три), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску,

д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання спільним сумісним майном подружжя:

- металевого кіоску розміром 7,9 на 2,88 метри, загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_3

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер-Він», в розмірі: ОСОБА_12 - 225 000 грн., або 90% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 25 000 грн., або 10% статутного капіталу та грошових коштів в сумі 250 000 гривень;

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Комакс» в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 - 2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу та про поділ даного майна, - відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 1/2 частину сплаченого судового збору в сумі 2 070 (дві тисячі сімдесят) гривень 60 копійок.

Не погодившись з даним рішенням суду, у лютому 2016 року третя особа ОСОБА_17 подав апеляційну скаргу.

Апеляційні вимоги обґрунтовував тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення було невірно застосовано норми матеріального права, а саме допущено застосування нормативно правових актів після втрати їх чинності: Наказу Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України №168 від 18.12.1995 року «Про затвердження Правил торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами», який втратив чинність 20.02.2002 року, а також Наказу МВС України №286 від 22.04.1998 року «Про затвердження інструкції про порядок обліку суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної з реалізацією транспортних засобів, що підлягають реєстрації та обліку в органах внутрішніх справ, і видачу бланків довідок - рахунків», який втратив чинність 19.11.2010 року. А також не було перевірено інформацію, яке саме майно було у власності подружжя ОСОБА_12 і ОСОБА_6 на час припинення спільного ведення господарства.

Суд не врахував, що відповідно до облікової картки № НОМЕР_8 від 21.01.2015 року, виданої ВРЕР м. Умань, автомобіль MERCEDES-BENZ, S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3 був знятий з обліку для реалізації власником - ОСОБА_6. А 21.01.2015 року, відповідно до довідки-рахунку № 888850, виданої ТОВ «Центр комісійної торгівлі», даний автомобіль ОСОБА_6 було продано ОСОБА_11. А те, що довідка рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу було роз'яснено в рішеннях колегії суддів ВССУ від 04.03.2015 року справа №6-46633св14, від 22.10.2014 року справа №6-19553 св14.

Тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що довідка-рахунок не є підтверджуючим документом відчуження транспортного засобу та порушив його права, визнавши автомобіль MERCEDES-BENZ, S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, який сторонам по справі на даний момент після 21.01.2015 року не належить, спільним майном подружжя, та визнавши право власності на даний автомобілі за ОСОБА_12

ОСОБА_17 просив суд:

- скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року в частині визнання спільним майном подружжя автомобіля MERCEDES-BENZ. S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3. свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 10.04.2013 року та визнання права власності на даний автомобіль за ОСОБА_12;

- ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову в частині визнання спільним майном подружжя автомобіля MERCEDES-BENZ, S 350, легковий седан-В. 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2. номер шасі НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацій НОМЕР_5 від 10.04.2013 року та визнання права власності на даній автомобіль за ОСОБА_12

Відповідач ОСОБА_12 також подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив:

- що ОСОБА_6 двічі змінювала предмет позову, а суд приймав ці зміни, що є процесуальним порушенням розгляду справи;

- ухвалюючи рішення суд першої інстанції вийшов за рамки позовних вимог, порушив ст. 11 ЦПК України, оскільки задовольнив клопотання про витребування інформації з прикордонної служби щодо перетину кордону гр.-м ОСОБА_18 Керкоув (директор ЗАТ компанія «Гранд Імпекс ЛТД»), та запиту до посольства Великобританії щодо реєстрації на території країни ЗАТ компанія «Гранд Імпекс ЛТД». Хоча ні в первісному позові, ні в інших наступних варіантах позовних заяв, ОСОБА_6 жодного разу не ставила питання яке б стосувалося ЗАТ компанія «Гранд Імпекс ЛТД» чи його директора ОСОБА_21;

- судом першої інстанції не було залучено в якості третіх осіб ТОВ «Майстер-Він», ОСОБА_14, ОСОБА_15, хоча рішення суд першої інстанції порушує їх права. Також було не залучено Реєстраційну службу в якості третьої особи, що є процесуальним порушення розгляду даної справи;

- суд не врахував, що ОСОБА_12 під час судових дебатів просив суд прийняти рішення про скасування заходів забезпечення позову прийнятих ухвалою від 05.03.2015 року, про те суд проігнорував в своєму рішенні дане звернення відповідача;

- суд визнав перелічене позивачем майно спільною власністю та провів його розподіл на підставі ксерокопій документів, не пересвідчившись чи взагалі існує таке майно та чи зареєстроване воно за сторонами;

- суд без обґрунтування підстав стягнув 1/2 частину сплаченого ОСОБА_6 судового збору за подачу позовної заяви, зазначивши суму даного стягнення 2 070 грн.,

хоча відповідно до квитанції про сплату судового збору від 04.03.2015 року, судовий збір становить 3 654 грн.

Також апелянт зазначає, що суд визнав спільною сумісною власністю подружжя магазин площею 91,8 кв.м., який знаходиться по вул. Жовтневої революції, 61-А-5, м.Умань, Черкаської області, провів його поділ, не з'ясувавши чи належить дане нежитлове приміщення сторонам по справі і чи зареєстровано право власності у сторін на дане майно. При цьому суд взяв до уваги ксерокопію рішення суду від 10.09.2009 року, але не з'ясував, чи взагалі існує таке майно у відповідача на момент припинення шлюбних відносин. Оскільки насправді дане приміщення це не нерухоме майно, а тимчасова споруда (павільйон) відповідно до Паспорту прив'язки № 83, виданого 17.07.2013 року начальником управління містобудування та архітектури м.Умань та Висновку експерта від 16.02.2016 року. А майна, відносно якого судом 10.09.2009 року було прийнято рішення, визнати право власності, у ОСОБА_12 не має з 2013 року.

Суд визнав спільним майном подружжя, а потім поділив, визнавши за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, але при цьому не звернув увагу, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 13.04.2011 року (т.1, арк. 16-20) у сторін не має вже квартири № З, а є, на підставі рішення суду від 01.06.2009 року, зареєстрованого в БТІ, право власності на нежитлове приміщенням (офіс) що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

Також апелянт вказує на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції, без проведення оцінки майна, взяв до уваги оцінку проведену самою позивачкою і незважаючи на невизнання її відповідачем, провів розподіл майна в натурі.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_12 зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції оригінали розписок, для огляду в судовому засіданні не надавались, так само як не були допитані особи, які позичали кошти (ОСОБА_14 та ОСОБА_15).

На думку апелянта суд при винесенні рішення не врахував, що між сторонами існував шлюбний договір, умови якого є обов'язковими для сторін, яким були врегульовані питання спільної та особистої власності на майно кожного з подружжя. Та, що саме під час дії шлюбного договору ОСОБА_12 були відчужені корпоративні права, що належали йому у ТОВ «Комакс» та ТОВ «Готель Умань», з метою повернення боргу.

Апелянт не погодився з рішенням суду і в частині розподілу автомобілів, тому що автомобіль MERCEDES-BENZ, S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. СА 0001 КМ, номер шасі НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 10.04.2013 року, відповідно до облікової картки № НОМЕР_8 від 21.01.2015 року, виданої ВРЕР м.Умань, був знятий з обліку для реалізації власником - ОСОБА_6, а 21.01.2015 року, відповідно до довідки-рахунку № 888850, виданої ТОВ «Центр комісійної торгівлі», даний автомобіль ОСОБА_6 було продано ОСОБА_11, тому він не підлягає поділу.

ОСОБА_12 просив суд:

- скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, відповідно до якого визнати спільним майном подружжя та визнати право власності на 1/2 частину за ОСОБА_6 та на 1/2 частину за ОСОБА_12 лише на нежитлове приміщення (офіс), по вул. Паризької Комуни, 30, м.Умань, Черкаської області; земельну ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль LEXUS RX 270, універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 номер шасі НОМЕР_4;

- прийняти рішення про скасування заходів забезпечення позову прийнятих ухвалою від 05.03.2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянтів, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_11 підлягає до повного задоволення, а скарга ОСОБА_12 до часткового задоволення, виходячи з наступного.

З досліджених колегією суддів доказів вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 з 16 квітня 2005 року до 21 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний /т.1 а.с.14,т.2 а.с.135-а/.

Указаним рішенням після розірвання шлюбу місце проживання спільної неповнолітньої дитини, ОСОБА_13 - ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з ОСОБА_6, при цьому остання до ОСОБА_12 з позовом про стягнення аліментів не зверталася, а, як встановив суд першої інстанції і визнається позивачем, останній в добровільному порядку надає кошти на утримання дочки, про що зокрема свідчать дані про переведення ним коштів на рахунок ОСОБА_6 у ПАТ «ПриватБанк» в сумі 40 000 грн.

Після розірвання даного шлюбу позивач ОСОБА_6, уже в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, зареєструвала шлюб з ОСОБА_19 та змінила прізвище на «Іщенко».

Звернувшись з даним позовом ОСОБА_6 зазначила, що під час шлюбу подружжям було набуто спільне майно, яке підлягає поділу між ними:

- АДРЕСА_1, яка була придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5728;

- земельна ділянка розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 6 серпня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2501;

- металевий кіоск, розміром 7,9 м. на 2,88 м., загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3, який придбаний сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2010 року;

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4 що належить сторонам на підставі Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.09.2009 року;

- автомобіль «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, який придбано сторонами відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_6) від 10.04.2013 року;

- автомобіль «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який придбано сторонами відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_7) від 22.11.2013 року;

- частка у статутному капіталі ТОВ «Майстер-Він», в розмірі: ОСОБА_12 -

225 000 грн., або 90% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 25 000 грн., або 10% статутного капіталу;

- частка у статутному капіталі ТОВ «Комакс» в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;

- частки у статутному капіталі ТОВ «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 -

2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу;

- грошові кошти отримані ОСОБА_12 за розписками від ОСОБА_14 2 вересня 2007 року та ОСОБА_15 6 квітня 2009 року на загальну суму 500 000 доларів США, що станом на 18 січня 2015 року еквівалентно

12 191 480 грн. 49 коп.;

- грошові кошти в розмірі 250 000 грн., які були внесені сторонами в статутний капітал ТОВ «Майстер-Він».

При цьому позивач просила суд все вище зазначене майно визнати спільним майном подружжя та здійснити його розподіл, за яким визнати за ОСОБА_6 право власності на: квартиру №3, що знаходиться у АДРЕСА_1, яка була придбана нами на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2005 року, та зареєстрованого в реєстрі за №5728, вартістю 50 000 дол. США; автомобіль LEXUS RX 270, універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який придбано нами відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (НОМЕР_7) від 22.11.2013 року, вартістю 30 000 дол. США; 1/2 частину земельної ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 15 000 дол. США; 1/2 частку у статутному капіталі ТОВ «Комакс», в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;1/2 частку у статутному капіталі ТОВ «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 -

2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу; стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 250 000 дол. США що еквівалентно 6 095 740,24 грн. по курсу НБУ станом на 18.01.2015р., які були отримані подружжям за договорами позики від 06.04.2009 року та від 02.09.2007 року; стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 112 500 грн., що були внесені відповідачем в статутний капітал ТОВ «Майстер-Він».

Визнати за ОСОБА_12 право власності на: магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_12 та ОСОБА_6 на підставі Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.09.2009 року, вартістю 50 000 дол. США; автомобіль MERCEDES-BENZ S 350, легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, вартістю 60 000 дол. США; 1/2 частину земельної ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 15 000 дол. США;металевий кіоск розміром 7,9 на 2,88 метри з загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 вартістю 11 300 грн.

Ухвалюючи рішення, суд частково задовольнив позов та визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12 наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1

- земельну ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (три), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4;

- автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску,

д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3;

- автомобіль марки «LEXUS RX270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4;

- грошові кошти отримані за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325 000 (триста двадцять п'ять тисяч) доларів США на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США, що станом на 18 січня 2016 року еквівалентно 12 191 480 (дванадцять мільйонів сто дев'яносто одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 49 копійок.

Поділив спільне майно подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12, визнавши за ОСОБА_6 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_1;

- 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- автомобіль марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Стягнув з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 1/2 частину спільних грошових коштів подружжя в сумі 6 095 740 (шість мільйонів дев'яносто п'ять тисяч сімсот сорок) гривень 24 копійки.

Виділив ОСОБА_12 та визнав за ним право власності на:

- магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4;

- 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (три), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску,

- д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання спільним сумісним майном подружжя:

- металевого кіоску розміром 7,9 на 2,88 метри, загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_3

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер-Він», в розмірі: ОСОБА_12 - 225 000 грн., або 90% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 25 000 грн., або 10% статутного капіталу та грошових коштів в сумі 250 000 гривень;

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Комакс» в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу;

- частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 - 2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу та про поділ даного майна, - рішенням суду відмовлено повністю.

Але з такими висновками суду першої інстанції повністю не погоджується колегія суддів апеляційного суду, поскільки вони частково не відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють питання поділу майна подружжя.

Зокрема у п.22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Але ухвалюючи рішення цих роз'яснень суд першої інстанції не врахував, при цьому суд допустив часткову неповноту розгляду справи та не встановив дійсних обставин, невірно визначивши обсяг та правовий статус спільного майна, яке підлягає поділу.

Так, з наданих позивачем доказів вбачається, що їй на праві власності належить придбане у даному шлюбі нежитлове приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1 яке хоч і було придбано за договором купівлі-продажу від 27.09.2005р. як квартира, але, під час перебування сторін в шлюбі, набуло статусу нежитлового приміщення /т.1 а.с.15-20/, тому предметом поділу є не квартира, як зазначено в рішенні суду, а саме нежитлове приміщення (офіс) за вказаною адресою.

У зв'язку з чим щодо цього нерухомого майна рішення є помилковим і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про його поділ, але вже як нежитлового приміщення.

Також суд визнав спільною сумісною власністю подружжя магазин загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4 не перевіривши при цьому правовий статус даного майна.

А з досліджених колегією суддів доказів було встановлено, що хоча рішенням суду від 10 вересня 2009 року /т.1 а.с.25-26/ й було визнано за ОСОБА_12 право власності на нерухоме майно-будівлю магазин, загальною площею 91,8кв.м. по АДРЕСА_4, але за даним рішенням право власності на такий об'єкт нерухомості за відповідачем зареєстровано не було й інвентарна справа в Уманському відділку ЧОБТІ на нього відсутня (що було підтверджено довідкою БТІ наданою на запит апеляційного суду /т.5 а.с.254/ ) .

Також відсутні дані про реєстрацію права власності саме на це нерухоме майно, хоча ч.2 ст.331 ЦК України в редакції станом на 2009 рік передбачалося, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Натомість, з наданих стороною відповідача документів: паспорта прив'язки, виданого Управлінням містобудування та архітектури Уманської міської ради /т.5 а.с.218-221/, вбачається, що за адресою АДРЕСА_4 знаходиться тимчасова споруда з продажу автотоварів (МАФ), дозвіл на встановлення якої надано ОСОБА_12 Уманською міськрадою.

З отриманої на запит апеляційного суду відповіді за підписом заступника міського голови, секретаря виконавчого комітету Уманської міської ради, вбачається, що хоча ОСОБА_20 й видавався вказаний ним дозвіл на розміщення за вказаною адресою тимчасової споруди, для чого йому було рішенням Уманської міськради від 08.04.2014р. №5.18-52/26 виділено в тимчасове користування земельну ділянку без права капітальної забудови,- але останнім було незаконно та самочинно споруджено за цією адресою капітальну споруду, у зв'язку з чим був складений адмінпротокол від 11.05.2016р./а.с.265-270/.

Тому висновки суду про визнання даного об'єкту самочинного будівництва спільним майном подружжя та про можливість його поділу - є помилковими та такими, що не відповідають нормам матеріального права. Оскільки відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Ці висновки також суперечать Правовим позиціям Верховного Суду України у справі № 6-130 цс 13 від 4 грудня 2013 року з подібних правовідносин.

А оскільки цей об'єкт нерухомого майна не є об'єктом права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), то не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Отже щодо цього майна (магазину загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4) рішення є також не законним, а підстав для задоволення позову в цій частині, визнання його спільною сумісною власністю й поділу між сторонами, колегія суддів не вбачає.

Помилковими є й висновки суду, що автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, який був придбаний сторонами у шлюбі та зареєстрований на ім'я ОСОБА_6, є предметом поділу за даним позовом.

Оскільки з досліджених колегією суддів документів вбачається, що ОСОБА_6, знявши автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, з реєстрації у МРЕВ ДАІ, уклала з ТОВ «Центр комісійної торгівлі» договір комісії від 21.01.2015р. /т.5 а.с.253/ за яким останнє, як комісіонер, за її дорученням, як комітента, зобов'язалося за винагороду вчинити необхідні дії для продажу зазначеного транспортного засобу, шляхом укладення від свого імені угоди купівлі-продажу або оф.документу, передбаченого чинним законодавством України з третьою особою-покупцем. Та, на підставі якого, ТОВ «Центр комісійної торгівлі» здійснило продаж цього транспортного засобу, шляхом видачі довідки-рахунка серії ВІА №8888850 гр.ОСОБА_11 про те, що йому продано автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S 350», номер шасі НОМЕР_3 за

280 100 грн. /т.1 а.с.235/.

Що відповідає діючому на вказану дату порядку і способу відчудження транспортних засобів, який був передбачений п.8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388, яким зокрема передбачалося, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

А отже, враховуючи, що цей автомобіль на час звернення ОСОБА_6 з даним позовом був нею ж проданий третій особі і договір про його відчудження недійсним визнаний не був, то у суду не було підстав для визнання його об'єктом спільної власності подружжя і поділу між сторонами. А посилання суду на ту обставину, що новий власник ОСОБА_11 не зареєстрував його та не отримав на своє ім'я техпаспорт, у зв'язку з чим не набув права власності на автомобіль, є помилковим, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є консенсуальним, набув чинності з часу підписання, а факт реєстрації автомобіля не впливає на набуття особою права власності на нього.

Тому рішення в частині визнання автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S 350», номер шасі НОМЕР_3 спільним майном подружжя та в частині його поділу також є незаконним, підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні цієї позовної вимоги.

Визнаючи право власності як спільне майно подружжя та здійснюючи поділ між сторонами грошових коштів отриманих за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325000 (триста двадцять п'ять тисяч) доларів США, а всього на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США, суд виходив з тих міркувань, що ці кошти після їх отримання від указаних осіб в борг ОСОБА_12 набули статусу спільного майна подружжя у зв'язку з чим підлягають поділу.

Але при цьому суд не врахував: 1) мети (цільового призначення ) отримання в борг даних коштів відповідачем, 2) що вони на час звернення з позовом до суду були витрачені ОСОБА_12, 3) ту обставину, що питання будь-яких зобов'язань сторін за договорами позики, кредитними договорами було врегульовано укладеним між подружжям шлюбним договором.

Так дійсно з досліджених судом копій розписок, автентичність яких визнається сторонами, вбачається, що :

1. Згідно розписки від 02.09.2007р. ОСОБА_12 отримав від гр. ОСОБА_14 в борг кошти в розмірі 175 000 доларів США «для поповнення статутного фонду ТОВ «Комакс» /т.1 а.с.236/;

2. Згідно розписки від 06.04.2009р. ОСОБА_12 отримав в борг «…для поповнення статутного фонду ТОВ «Готель Умань» від гр. ОСОБА_15 грошові кошти в розмірі 325 000 дол. США /т.1 а.с.237/.

Судом першої інстанції встановлено і визнано та не заперечується сторонами, що ОСОБА_12 отримані в борг кошти на загальну суму 500 000 дол. США, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_6, витратив за їх призначенням, використавши на поповнення статутних фондів ТОВ «Готель Умань» та ТОВ «Комакс».

Після чого, також перебуваючи в шлюбі, 17.12.2014 року здійснив відчудження належних йому часток у статутному капіталі цих товариств ЗАТ компаній «Гранд Імпекс ЛТД» /т.1 а.с.213-223/, а отже, ні коштів, які були отримані в борг, ні корпоративних прав в господарських товариствах, на придбання яких вони були витрачені, на час розгляду справи у власності ОСОБА_20 не було.

У постанові від 03.07.13р.№6-61цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України від 19 вересня 1991 р. № 1576-XII "Про господарські товариства").

Згідно з положеннями ст. 10 Закону України від 19 вересня 1991 р. № 1576-XII "Про господарські товариства" та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, до того ж лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

З огляду на положення статей 116, 147 ЦК України подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

У разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий з подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Отже, учасник господарського товариства має право розпорядження належною йому часткою в статутному капіталі товариства без згоди другого з подружжя.

Крім того 20 червня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було укладено шлюбний договір /т.1 а.с.210/, яким сторони врегулювали майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов'язків кожного з подружжя тощо (п.1 Договору). Який був чинним до 17 січня 2015 року, коли сторони за спільною заявою його розірвали. При цьому у поданій ними заяві сторони узгодили, що права і обов'язки, встановлені шлюбним договором, припиняються в день подання нотаріусу цієї заяви про відмову від нього /т.1 а.с.212/.

Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Зміна або розірвання договору, відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Але, відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. А за нормами ч.4 даної статті ЦК України - сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2 Шлюбного договору передбачалося, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною до реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя , на чиє ім'я воно було придбане чи набуте.

Відповідно до п.3-4 Договору все майно, в тому числі рухоме майно, нерухоме майно та частки у статутному капіталі юридичних осіб, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу до укладання даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте. Все майно, в тому числі рухоме майно, нерухоме майно та частки у статутному капіталі юридичних осіб, яке буде придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після укладення даного договору , є особистим майном і належить на праві особистої власності тому з Подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте.

Відповідно до п.6 Шлюбного Договору сторони домовилися, що будь-які зобов'язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, право чинами є особистими зобов'язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів.

Розглядаючи справу з подібних правовідносин в частині правозастосування норм СК України, пов'язаних з відносинами подружжя врегульованими шлюбним договором, Верховний Суд України у справі № 6-230 цс14 висловив наступну правову позицію: «Поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права.

Встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано сторонами в шлюбному договорі, суд обґрунтовано, виходячи з принципу свободи договору (стаття 8 СК України, статті 6, 627 ЦК України) застосував до цих правовідносин норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України».

Тому, за вказаних обставин, враховуючи норми ст.7,8,9, 57, 60, 61, 62, 64, 74, 93-97 СК України, правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-230цс14 та №6-61цс13, підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12 та поділу грошових коштів отриманих ОСОБА_12 за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325 000 (триста двадцять п'ять тисяч) доларів США на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США - відсутні.

Оскільки :

по-перше - вказані кошти були отримані в позику з цільовим призначенням для поповнення статутних фондів господарських товариств, а не для придбання майна в інтересах сім'ї;

по-друге - ці кошти були правомірно витрачені ОСОБА_12 за їх цільовим призначенням під час перебування сторін в шлюбі на придбання часток в господарських товариствах, які в послідуючому, також в період перебування сторін в шлюбі, правомірно були відчужені відповідачем третій особі ;

по-третє - питання зобов'язань Подружжя за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами було врегульовано Шлюбним договором, яким передбачалося, що всі зобов'язання є особистими зобов'язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів, а отже, оскільки стороною договорів позики від 6 квітня 2009 року та від 2 вересня 2007 року був виключно ОСОБА_12, то це є його особисті зобов'язання. Відповідно, враховуючи, що отримання цих коштів в борг та їх внесення в статутний фонд господарських товариств з наступних продажем останніх було вчинено ОСОБА_12 в межах чинності шлюбного договору та у відповідності до його умов, то ці кошти є його особистою власністю і поділу як спільне майно подружжя не підлягають.

Тому рішення суду щодо цього майна також є помилковим, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Також суд припустився помилки і в частині ухваленого рішення щодо реального поділу майна подружжя.

Ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А відповідно до ч.1ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторонами визнається, що було придбано в шлюбі і є спільним майном, яке підлягає поділу та не підпадає під дію умов шлюбного договору, зокрема: нежитлове приміщення (офіс)за адресою: АДРЕСА_1 (яке суд помилково розподілив як квартиру), земельна ділянка розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Виходячи з вимог ст.60,70 СК України сторони мають право на рівні частки в даному майні. При цьому підстав для застосування норм ч.2, ч.3 ст.70 СК України та відступлення від засад рівності часток подружжя, на чому наполягала позивач, колегія суддів не вбачає.

Оскільки це можливо лише за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (про що позивач не вказувала ) та за умови, що розмір аліментів, які одержує той з подружжя з ким залишилися проживати неповнолітні діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. А доказів про це ОСОБА_6 не надала.

Навпаки, з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що на час розгляду даної справи навіть спору з приводу необхідності стягнення аліментів з ОСОБА_12 не було, по тій причині, що останній в добровільному порядку надає кошти на утримання спільної дитини і з таким позовом до нього ОСОБА_6 не зверталася.

Вирішуючи питання щодо можливості реального поділу слід врахувати, що ОСОБА_6 не надала доказів згоди ОСОБА_12 на грошу компенсацію за його частини автомобіля та нежитлового приміщення, як не було надано доказів внесення позивачем коштів в сумі половини вартості цього майна на депозитний рахунок суду, як того вимагають частин 4, 5 ст. 71 СК України та ст. 365 ЦК України. Тому неможливо визнати право власності на нього лише за ОСОБА_6, як того просила позивач і вирішив суд.

У зв'язку з чим і в частині визнання права власності щодо цього майна та його реального поділу рішення суду також є незаконним і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

А враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною, та зважаючи на ту обставину, що доказів і вимог про можливість реального поділу нежитлового приміщення офісу і спільної земельної ділянки між колишнім подружжям не має, виходячи з роз'яснень наданих в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та відповідно до положень ч.1 ст.70 СК України, є підстави для визнання за ОСОБА_6 та ОСОБА_12 права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1;1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/2 частину автомобіля марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4 - за кожним, без їх реального поділу, залишивши це майно у спільній частковій власності ОСОБА_12 та ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами доказами та неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини, то рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року у даній справі належить змінити, скасувавши його в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу, ухваливши в цій частині нове рішення.

Яким належить позов ОСОБА_6 до ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Комакс», товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань», ОСОБА_11 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12 наступне майно:

1. Нежитлове приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1;

2. Земельну ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

3. Автомобіль марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12, визнавши за ОСОБА_6 та ОСОБА_12 право власності за кожним на 1/2 частину нежитлового приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1 на 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/2 частину автомобіля марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, без їх реального поділу.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12 та поділу: магазину загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4 автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, грошових коштів отриманих ОСОБА_12 за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325 000 (триста двадцять п'ять тисяч) доларів США на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США - належить відмовити з указаних вище підстав.

У решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року - щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання спільним сумісним майном подружжя: металевого кіоску розміром 7,9 на 2,88 метри, загальною площею 22,75 кв.м., що знаходиться по вул. Тищика, 29-а, м. Умань, Черкаської області, частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер-Він», в розмірі: ОСОБА_12 - 225 000 грн., або 90% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 25 000 грн., або 10% статутного капіталу та грошових коштів в сумі 250 000 гривень; частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Комакс» в розмірі: ОСОБА_12 - 1 710 800 грн., або 70% статутного капіталу та частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань» в розмірі: ОСОБА_12 - 2 688 202 грн., або 50% статутного капіталу та про відмову у поділі даного майна - належить залишити без змін. Оскільки в цій частині рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, дійсним обставинам справи, чого не заперечували сторони, при його ухваленні в цій частині суд правомірно застосував до правовідносин як норми СК України, так і норми укладеного між сторонами шлюбного договору. Тому підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, про що просив ОСОБА_12, оскільки відповідно до ст.154 ЦПК України це питання належить вирішувати суду першої інстанції, який постановлював ухвалу про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року - задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_12 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Комакс», товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань», ОСОБА_11 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя - змінити, скасувавши його в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_12, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Комакс», товариство з обмеженою відповідальністю «Готель «Умань», ОСОБА_11 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_12 наступне майно:

1. Нежитлове приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1;

2. Земельну ділянку розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

3. Автомобіль марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12.

Визнати за ОСОБА_6 право власності:

1) На 1/2 частину нежитлового приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1;

2) На 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

3) На 1/2 частину автомобіля марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

Визнати за ОСОБА_12 право власності :

1) На 1/2 частину нежитлового приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_1;

2) На 1/2 частину земельної ділянки розміром 495 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

3) На 1/2 частину автомобіля марки «LEXUS RX 270», універсал-В, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_12 та поділу:

1) магазину загальною площею 91,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4;

2) автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S 350», легковий седан-В, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3;

3) грошових коштів отриманих за договорами позики від 2 вересня 2007 року від ОСОБА_14 в сумі 175 000 (сто сімдесят пять тисяч) доларів США та від 6 квітня 2009 року від ОСОБА_15 в сумі 325 000 (триста двадцять пять тисяч) доларів США на загальну суму 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США - відмовити.

У решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :