У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» до ОСОБА_3, третя особа - Приватне підприємство «Реліквія», про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ПАТ «Кредобанк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ПП «Реліквія» був укладений кредитний договір № 38/08-к з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати підприємству кредит у сумі 1 млн грн на поповнення обігових коштів, із терміном кредитування до 23 квітня 2010 року, зі сплатою 18 % річних.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором 13 квітня 2009 року між банком, ПП «Реліквія» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 38/08-п, відповідно до якого відповідач зобов'язувався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань у повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків та комісій за користування кредитом, штрафів, пені, неустойки).

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення/купівля-продаж права вимоги за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 38/08-к.

Відповідно до договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набула права кредитора ПП «Реліквія».

Позивач просив стягнути з відповідача як поручителя за кредитним договором заборгованість за кредитним договором у сумі 1 773 797 грн 67 коп., з яких: 793 588 грн 21 коп. - неповернута сума кредиту; 133 501 грн 78 коп. - індекс інфляції за період прострочки з 01 серпня 2009 року по 15 липня 2011 року; 127 130 грн 10 коп. - пеня за несвоєчасне погашення основної суми кредиту за період з 16 липня 2010 року по 15 липня 2011 року; 719 577 грн 48 коп. упущеної вигоди банку від прострочених сум за період прострочки з 01 серпня 2009 року по 15 липня 2011 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 38-08-к у сумі 793 588 грн 21 коп.

У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що боржником не виконуються умови кредитного договору, на забезпечення цього договору було укладено договір поруки, порука за яким не припинилася.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов᾽язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов᾽язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов᾽язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов᾽язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов᾽язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель, за змістом указаних норм матеріального права, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України ).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Установлено, що між ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк») та ПП «Реліквія» було укладено кредитний договір від 28 квітня 2008 року № 38/08-к, відповідно до умов якого ПП «Реліквія» отримало в кредит 1 000 000 грн зі сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами до 24 вересня 2009 року.

На забезпечення виконання умов укладеного кредитного договору між банком та ОСОБА_3 13 квітня 2009 року укладено договір поруки № 38/08-п.

13 квітня 2009 року між ВАТ «Кредобанк» та ПП «Реліквія» укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 25 квітня 2009 pоку № 38/08-к, яким змінено умови кредитного договору шляхом зміни терміну виконання зобов'язань - п. 2 додаткового договору змінено дату остаточного повернення кредиту на 23 квітня 2010 pоку, а також згідно з п. 1 додаткового договору збільшено відсоткову ставку до 28,25 %.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір, відповідно до умов якого банк відступив право вимоги за вказаним кредитним договором товариству.

У статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Судом першої інстанції встановлено, що додатковою угодою до кредитного договору внесено без згоди поручителя зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, цією додатковою угодою було збільшено термін повернення кредитних коштів та відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що свідчить про збільшення обсягу його відповідальності.

Таким чином, аналіз норми ч. 1 ст. 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому інші обставини щодо встановлено строку дії договору, відмова кредитора від виконання вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов'язання).

Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№ 6-18цс11, № 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою ч. 1 ст. 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що зміна умов основного зобов'язання відбулася без згоди поручителя.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2015 року скасувати, рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова